Джефри Юдженидис
Брачната фабула

Превод от английски: Невена Дишлиева, 2014

chitanka.info

На съквартирантите ми — Стиви и Му Му

Хората не биха се влюбвали, ако не чуваха другите да говорят за любовта.

Франсоа дьо Ларошфуко

И може да се запиташ: „Е, как стигнах дотук…“.

И може да си отговориш:

„Това не е красивата ми къща“.

И може да си отговориш:

„Това не е красивият ми живот.“

Токинг Хедс

Влюбеният луд

Като за начало — да разгледаме книгите й. Ето ги романите на Едит Уортън, подредени не по заглавие, а по дата на публикуване; и целия Хенри Джеймс в поредицата на „Модърн Лайбръри“, подарък от баща й за двайсет и първия й рожден ден; и разръфаните по краищата издания с меки корици, изучавани в колежа — много Дикенс, щипка Тролъп, ведно с щедри порции Остин, Джордж Елиът и достойните за уважение сестри Бронте. Имаше цяла купчина черно-бели томчета с меки корици на издателство „Ню Дайрекшънс“, най-вече поезия от автори като Хилда Дулитъл и Денис Левертов. Там бяха и романите на Колет, които тя четеше скришом. Имаше първото издание на „Брачни двойки“ на Ъпдайк, собственост на майка й, в което Маделин тихичко се потопи още в шести клас и което в момента използваше като референтна литература в дипломната си работа, посветена на брака във Викторианския роман. Накратко казано, разполагаше със средно голяма, но все още преносима библиотека, събрала почти всичко прочетено от нея в колежа, сбирка от текстове, подбрани привидно напосоки, чийто фокус обаче се изясняваше плавно — като психологически тест за определяне на профила, при това доста точен, от онези, дето не можеш да ги надхитриш, като предвидиш накъде кривва въпросът, и в крайна сметка толкова се объркваш, че не ти остава друго, освен да отговориш искрено. И да чакаш да излезе резултатът, като се надяваш оценката за работата ти да е „артистична“ или „страстна“, евентуално би се примирила и с „чувствителна“, тайничко се опасяваш да не е „нарцистична“ или „ограничена“, ала в крайна сметка присъдата се стоварва отгоре ти в цялата си комплексност и ти се чувстваш по различен начин в зависимост от деня, часа или момчето, с което излизаш в момента: „безнадеждно романтична“.

Тези книги се намираха в стаята, където лежеше Маделин, покрила глава с възглавница, на сутринта на дипломирането си от колежа. Беше ги чела всичките до една, голяма част по няколко пъти, с много подчертавания, но всичко това в момента не й помагаше. Маделин се опитваше да не обръща внимание на стаята и вещите в нея. Надяваше се да потъне обратно в забравата, където бе намерила уютно убежище през последните три часа. Всяка по-висока степен на будност би я принудила да се изправи лице в лице с някои неприемливи факти: например количеството и разнообразието на погълнатия предната вечер алкохол, както и неблагоразумието да си легне, без да си свали лещите. Задълбаването в подробности от своя страна би извадило на преден план причините за самото й напиване — подробности, в които категорично не й се щеше да навлиза. И така, Маделин намести възглавницата, за да затули светлината на ранното утро, и се помъчи да потъне обратно в съня.

Уви, не й се удаде. Защото точно в този момент в другия край на апартамента зазвъня звънец.

Началото на юни, Провидънс, Роуд Айланд, слънцето е изгряло преди цели два часа, огрявайки бледнеещия залив и комините на електроцентралата „Нарагансет“, издигащи се като слънцето над емблемата на университета „Браун“, която краси всички флагчета и транспаранти, запърхали над кампуса — едно слънце с мъдро лице, символ на познанието. Ала изгрялото над Провидънс слънце придаваше на метафоричното още по-въздействащ вид, защото по-баптистки песимистично настроените основатели на Университета бяха избрали да изобразят светлината на познанието забулена зад облаци, като така изтъкнат, че невежеството все още не е прокудено от царството земно, докато истинското слънце тепърва пробиваше пелената от облаци, разпращаше към земята насечени снопове светлина и изпълваше ескадроните от родители, които през целия уикенд бяха зъзнали от студ, прогизнали до кости, с надеждата, че нетипичното за сезона време все пак няма да им развали празника. Из целия Колидж Хил, сред градините в геометричен стил пред грегорианските сгради, из ухаещите на магнолия парадни дворове на викторианските, покрай тухлените алеи, опасани от черни железни огради, сякаш взети от комикс на Чарлз Адамс или разказ на Лъвкрафт; пред ателиетата на художествената академия „Роуд Айланд Скул ъв Дизайн“, където един студент по живопис, след цяла нощ рисуване, беше надул Пати Смит; отразено от инструментите (съответно туба и тромпет) на двама подранили на сборния пункт музиканти от университетския духов оркестър, които се оглеждаха нервно и се чудеха къде са всички, озарило страничните павирани улички, които се спускаха към замърсената река — слънцето обливаше всяка месингова дръжка на вратите, всяко крилце на насекомо и стръкче трева. И в съзвучие с внезапно нахлулата светлина, като изстрел от пистолет, дал началото на предстоящите събития, звънецът на обитавания от Маделин апартамент на четвъртия етаж започна — шумно, звънко, настоятелно — да звъни.

Пулсацията достигна до нея не толкова като звук, колкото като усещане, електрошок, пропълзял нагоре по гърба й. С рязко движение Маделин отлепи възглавницата от лицето си и седна изправена в леглото. Знаеше кой натиска звънеца. Родителите й. Беше се съгласила да закусва с Алтън и Филида в седем и половина тази сутрин. Уговорката им бе направена цели два месеца по-рано, през април, и ето ги и тях, в уреченото време, настойчиви и нетърпящи възражение — както винаги. В пристигането на Алтън и Филида с кола от Ню Джърси, за да присъстват на дипломирането на дъщеря си, нямаше нищо лошо или неочаквано; нищо лошо или неочаквано нямаше и в това, че заслугата за днешния празник бе не само нейна, но и тяхна, като родители. Проблемът се състоеше в нежеланието на Маделин — за пръв път в живота й — да има нещо общо със събитието. Не се гордееше със себе си. Не й беше празнично. Бе изгубила вяра в значимостта на този ден и във всичко, което той символизираше.

Мина й през ум да не отговаря. Но знаеше, че ако тя не се отзове, някоя от съквартирантките й ще го направи вместо нея, след което щеше да й се наложи да обяснява къде се е запиляла предната вечер и с кого. Ето защо Маделин се изсули от кревата и е неохота се изправи.

В първия момент сякаш се закрепи на крака. Усещаше главата си неестествено лека, сякаш издълбана отвътре. Но в следващия миг кръвта й, процеждаща се през черепа като в пясъчен часовник, стигна тясната гърловина и тилът й бе поразен от болка.

Насред канонадата, досущ като безмилостното ядро, откъдето бе изригнала болката, звънецът се взриви за втори път.

Маделин излезе от спалнята си и затътри боси стъпала към домофона в коридора, отпусна длан върху бутона, за да прекрати звъненето.

— Да?

— Какво става? Не чуваш ли звънеца? — Беше гласът на Алтън, плътен и властен както винаги, независимо че се процеждаше през миниатюрно говорителче.

— Извинявай — оправда се Маделин. — Бях под душа.

— Типично. Ще ни отвориш ли, за да се качим, ако обичаш?

Маделин не искаше да го прави. Първо трябваше да се изкъпе.

— Слизам ей сега — рече.

Този път задържа бутона повече от необходимото, като така прекъсна отговора на Алтън. Натисна повторно.

— Татко? — Но явно баща й говореше едновременно с нея, защото когато тя отпусна бутона, се чу само пращене.

Маделин използва паузата, за да опре чело в рамката на вратата. Дървото беше приятно хладно. Мина й мисълта, че ако държи лицето си притиснато до благотворно въздействащата й дървена плоскост, може и да успее да се пребори с главоболието; и ако имаше как да остане цял ден с опряно о рамката чело, като в същото време някак си излезе от апартамента, би могла и да оцелее по време на закуската с родителите си, да се дотътри на церемонията по връчване на дипломите, да си вземе дипломата и да завърши.

Отлепи лице и заговори пак:

— Татко?

Но този път й отговори гласът на Филида.

— Мади? Какво става? Пусни ни.

— Съквартирантките ми още спят. Слизам. Не натискайте звънеца повече.

— Искаме да видим апартамента ти!

— Не сега. Слизам. Не звънете.

Махна дланта си от бутона и се изправи, впила в домофона унищожителен поглед, все едно му отправяше закана да не е посмял да гъкне. Натрапникът обаче мълчеше и тя се затътри обратно към стаята си. Вече беше изминала половината разстояние, когато пред нея се изпречи съквартирантката й Аби. Момичето се прозя, прокара пръсти през дългата си коса, после, забелязала Маделин, се усмихна съзаклятнически.

— Е, къде се изниза снощи?

— Родителите ми са тук — прекъсна я Маделин. — Трябва да отида с тях на закуска.

— Хайде де. Казвай.

— Няма нищо за казване. Закъснявам.

— Тогава защо си с дрехите от вчера?

Вместо отговор, Маделин се погледна. Десет часа по-рано, когато зае от Оливия черната й рокля „Бетси Джонсън“, Маделин прецени, че й стои добре. Сега обаче усещаше дрехата спарваща и лепкава, дебелият кожен колан изглеждаше като садо-мазо атрибут, а близо до подгъва имаше петно, което не искаше и да се замисля от какво би могло да е.

Междувременно Аби почука на вратата на Оливия и нахълта в стаята й.

— Дотук с разбитото сърце на Мади — обяви. — Ставай! Това трябва да се види!

Пътят към банята беше чист. Маделин имаше вопиюща нужда от душ — медицинска едва ли не. Най-малкото, трябваше да си измие зъбите. Но до слуха й достигна гласът на Оливия. Грозеше я непосредствената опасност да бъде подложена на разпит от двете си съквартирантки. И родителите й можеха да натиснат отново звънеца всеки момент. Възможно най-тихо тя се промъкна обратно до входната врата. Напъха босите си стъпала в оставени там пантофи, които подпети, докато си възвръщаше равновесието, и се измъкна към външния коридор.

Асансьорът чакаше в края на пъстрата пътека с цветя. Чакаше — както се оказа, — защото на излизане от кабината няколко часа по-рано Маделин не бе успяла да затвори плъзгащата се решетка. Сега я дръпна докрай зад себе си и натисна бутона за фоайето, при което тромавата антика се сепна и потъна бавно в мрачната утроба на сградата.

Сградата, в която живееше Маделин — неоромантичен замък на име „Нарагансет“, обвил щръкналия ъгъл на улиците „Бенефит“ и „Чърч“, — беше строена в началото на XX век. Асансьорът беше един от артефактите в нея — заедно с прозорците с витражи на покрива, пиринчените свещници по стените, мраморното фоайе, — останали непокътнати още от построяването й. С плетеницата от ковано желязо асансьорът приличаше на гигантска клетка за птици и като по чудо все още работеше, макар да се движеше бавно, така че щом кабината потегли надолу, Маделин се възползва от възможността да си придаде по-представителен вид. Прокара пръсти през косата си, за да я посреше. Лъсна зъбите си с показалец. Изчопли гурелите от очите си и овлажни устните си с език. Накрая, докато минаваше покрай парапета на втория етаж, хвърли поглед в малкото огледало на задната стена.

Едно от предимствата да си на двайсет и две — или да се казваш Маделин Хана — беше, че трите седмици любовни терзания, последвани от нощ на епично къркане, не бяха оставили видими поражения. С изключение на леко подпухналите очи, Маделин си бе все същото красиво тъмнокосо момиче. Чертите на лицето й — правилният нос, скулите и челюстта а ла Катрин Хепбърн — бяха разчертани с едва ли не математическа точност. Едничко лекото вгъване на челото издаваше смътната нервност, която само тя си знаеше, че й е дълбоко присъща.

Мерна родителите си, които я очакваха долу. Бяха приклещени между вратата на фоайето и изхода към улицата, Алтън с леко памучно раирано сако, Филида с морскосин костюм, съчетан с подходяща чантичка със златна тока. За секунда Маделин изпита желание да спре асансьора и да остави родителите си да стърчат във фоайето, сред еклектичната колежанска естетика: плакатите на нюуейв банди с имена като „Речид Мизъри“ или „Дъ Клитс“[1], порнографските рисунки в стил Егон Шиле[2], сътворени от студентчето по живопис от втория етаж — всички тези крещящи копия, чието скрито послание гласеше, че здравите, патриотични ценности на поколението на техните родители вече са изхвърлени на купчината историческа пепел, заменени от нихилистична постпънк чувствителност, която самата Маделин не разбираше, но на драго сърце се преструваше, че цени и споделя, за да скандализира родителите си; и тогава асансьорът спря във фоайето и Маделин дръпна решетката и излезе от кабината да ги посрещне.

Алтън се показа на вратата пръв.

— Ето я и нея! — посрещна я нетърпеливо той. — Дипломираната ми бакалавърка! — Той се спусна устремно към Маделин, за да я сграбчи в прегръдката си. Тя се сепна, смутена да не му лъхне на алкохол или — по-лошо — на секс.

— Не разбирам защо не ни покани да видим апартамента ти — приближи се Филида. — Надявах се да се запознаем с Аби и Оливия. Би ни било приятно да ги заведем на вечеря по-късно.

— Няма да останем за вечеря — напомни й Алтън.

— Е, може пък и да останем. Зависи от програмата на Мади.

— Не сме го планирали. Планът беше да се видим с Мади на закуска и да си тръгнем след церемонията.

— Баща ти и неговите планове — обърна се Филида към Маделин. — С тази рокля ли ще бъдеш на церемонията?

— Не знам — рече Маделин.

— Не мога да свикна с тези подплънки на раменете, дето ги носят всички млади жени. Толкова са мъжкарански.

— Роклята е на Оливия.

— Виждаш ми се доста изтощена, Мад — намеси се Алтън. — Май сте се позабавлявали добре снощи?

— Не бих казала.

— Ти свои дрехи нямаш ли си? — продължи Филида.

— Ще бъда с тогата, мамо — напомни й Маделин и за да предотврати по-нататъшни огледи, се запъти към изхода. Навън слънцето беше загубило битката с облаците и се бе скрило. Времето не изглеждаше по-хубаво, отколкото през целия уикенд. На Годишния бал в петък вечерта почти не престана да вали. От началото до края на тържествената служба по случай завършването на випуска ръсеше ситен дъждец. Сега, в понеделник, дъждът бе спрял, но температурите клоняха повече към характерните за мартенския ден на свети Патрик, отколкото за последния понеделник на май, когато се чества Денят на загиналите във войните.

Докато Маделин изчакваше родителите си на тротоара, й мина през ум, че всъщност до секс не се бе стигнало — нямаше такова нещо, наистина. Това й подейства някак успокоително.

— Сестра ти много съжалява, че няма да присъства — подхвана наново Филида. — Днес трябва да води Ричард Лъвското сърце на ултразвук.

Ричард Лъвското сърце беше деветседмичният племенник на Маделин. За всички останали беше просто Ричард.

— Какво му е? — поинтересува се Маделин.

— Едното му бъбрече явно е по-мъничко. Лекарите искат да го държат под око. Мен ако питаш, всичките тези ултразвукови прегледи само изнамират неща, за които да се притеснява човек.

— Като заговорихме за ултразвук — обади се Алтън, — трябва да си прегледам коляното.

Филида с нищо не показа, че го е чула.

— Както и да е, Али ужасно се разстрои, че няма да може да присъства на дипломирането ти. Блейк също. Но се надяват ти и новият ти любим да им гостувате през лятото, на път за Кейп.

Човек трябва да е вечно нащрек около Филида. Както си говори уж за бъбречето на Ричард Лъвското сърце, така изведнъж успява да завърти разговора към новото гадже на Маделин, Ленард (когото Филида и Алтън още не бяха виждали), и към Кейп Код (където Маделин им беше казала, че двамата имат планове да заживеят). В нормална ситуация, с добре функциониращ мозък, Маделин би била в състояние да стои с една крачка пред Филида, но тази сутрин най-доброто, което можеше да направи, бе да остави думите да се плъзгат покрай нея.

За щастие Алтън смени темата.

— Е, къде ще ни препоръчаш да закусим?

Маделин се обърна и огледа вяло улица „Бенефит“.

— Има едно заведение ей там.

И се затътри по тротоара. Ходенето — движението — й се видя добра идея. Поведе ги покрай редица старомодни, добре поддържани сгради, обозначени с исторически табелки, и после покрай голяма жилищна постройка с фронтон. Провидънс беше покварен, пълен с престъпност град, контролиран от мафията, но тук, на Колидж Хил, всичко това не се виждаше. Грозноватият център и западащите или западнали текстилни фабрики бяха долу в ниското, забутани в далечината.

Тесните улички, по-голямата част с груб паваж, се катереха покрай сградите или се виеха около пуритански гробища, пълни с тесни като райските порти надгробни плочи, улици, чиито имена „Възможност“, „Благосклонност“, „Надежда“ и „Среща“ се събираха в потъналия в зеленина кампус горе на билото. Сякаш физическото въздигане бе залог за интелектуално възвисяване.

— Каква прелест са тези тротоари с плочи! — възкликна зад гърба й Филида. — Едно време на нашата улица имаше същите. Стояха много по-добре. Обаче после общината ги заля с бетон.

— И го платихме от джоба си — додаде Алтън. Той вървеше на опашката, като леко накуцваше. Десният крачол на оловносивите му панталони беше подут от наколенката, която носеше на тенис корта и извън него. Алтън беше клубен шампион в своята възрастова група за дванайсет години на корта — едно от онези поостарели момчета с лента, опасваща пооредяла грива, с набраздено чело и настървен блясък в очите. Маделин цял живот безуспешно се бе опитвала да победи баща си. Беше дори още по-вбесяващо, защото като ученичка наистина беше по-добра от него. Но винаги, когато сполучеше да й отмъкне някой сет, Алтън започваше да я обижда, да играе номера, да оспорва удари и играта й се разпадаше. За Маделин беше смущаващо да открие повтарящ се модел във всичко това, имаше чувството, че й е писано в този живот да бъде унижавана от по-некадърни от нея мъже. В резултат на което мачовете й срещу Алтън бяха придобили такава свръхзначимост за нея, че винаги, когато играеше срещу баща си, тя се стягаше и това водеше до предвидими последствия. А пък Алтън продължаваше да злорадства след всяка победа, цял пламнал, започваше да подскача по корта, все едно я бе победил единствено благодарение на таланта си.

На кръстовището на „Бенефит“ и „Уотърман“ минаха зад бялата островърха кула — на Първата баптистка църква. На моравата, в подготовка за церемонията, бяха разположени тонколони. Мъж с папийонка и вид на администратор по учебната част нервно пушеше цигара и оглеждаше съсредоточено редица балони, вързани за църковната ограда. Филида вече беше настигнала Маделин и я бе хванала под ръка, за да получи опора при преминаването по неравните плочи, повдигнати от корените на възлестите чинари, които растяха покрай тротоара. Като малка Маделин бе намирала майка си за красива, но това беше отдавна. С годините лицето на Филида беше натежало; бузите й бяха започнали да висват като на камила. Консервативните дрехи, които носеше — с тях приличаше на филантроп или амбасадорка, — някак си прикриваха фигурата й.

Силата на Филида се криеше в косата й. Носеше я луксозно оформена в безупречен купол, като на летен театър, готов да приеме на сцената си това дълго представление — лицето й. Откак Маделин се помнеше, Филида никога не бе губила ума и дума, нито пък се бе свенила да се изказва по въпроси на етикета. Сред приятели Маделин обичаше да се шегува с официалното поведение на майка си, но често се улавяше да равнява по нея обноските на други хора и да установява, че не могат да се мерят с финеса на Филида.

И така, Маделин беше огледана с изражение, подходящо точно за този момент: въодушевление от великолепието и тържествеността, нетърпение да бъде отправен интелигентен въпрос към всеки евентуален преподавател на Маделин, когото биха срещнали Случайно, или да бъдат разменени любезности с родители на други дипломанти. С две думи, Филида бе на разположение на всеки и всичко, в крак със социалния и академичен блясък и всичко това изостряше допълнително усещането на Маделин, че самата тя не е в крак — както през този ден, така и за остатъка от живота й.

Тя обаче продължи устремно напред, пресече „Уотърман“ и изкачи стълбите на „Кар Хауз“ в търсене на избавление и кафе.

Кафенето току-що бе отворило. Младежът зад бара — с очила „Елвис Костело“ — лъскаше машината за еспресо. На една маса до стената момиче с лакирана розова коса пушеше цигара с аромат на карамфил и четеше „Невидимите градове“ на Калвино. От стереото върху хладилника звучеше Tainted Love.

Филида, притиснала плътно чантата до гърдите, се спря да огледа произведенията на студентско изкуство, закачени по стените: шест картини, изобразяващи дребни па̀лета с проскубана от болест козина и пластмасови фуниевидни яки на врата.

— Не е ли забавно? — благосклонно изкоментира тя.

— „Бохеми“ от Пучини — обади се Алтън.

Маделин настани родителите си на една маса край панорамния прозорец, колкото се може по-далеч от момичето с розовата коса, и се запъти към бара. Младежът не хукна да я обслужва. Тя поръча три кафета — за себе си взе двойно — и бейгъли. Докато бейгълите се препекат, отнесе кафето на родителите си.

Алтън, който не можеше да седи на закуска без да чете, бе придърпал зарязан на съседна маса брой на „Вилидж Войс“ и го четеше задълбочено. Филида разглеждаше обекта с розовата коса с неприкрит интерес.

— Дали й е удобно? — прошепна.

Маделин се извърна и забеляза, че съдраните джинси на момичето са прихванати с десетки безопасни игли.

— Не знам, мамо. Защо не отидеш да я попиташ?

— Страх ме е да не ме надупчи.

— Според тази статия — вдигна глава от вестника Алтън, — до деветнайсети век хомосексуалността не е била известна. Изобретена е. В Германия.

Кафето беше горещо и направо животоспасяващо. Докато го сърбаше, Маделин започна да се чувства с една идея не чак толкова отвратително.

След няколко минути стана да донесе бейгълите. Оказаха се леко прегорени, но не й се чакаше за други, затова ги отнесе на масата. Като огледа своя с кисела физиономия, Алтън демонстративно се зае да изстърже изгорялото с пластмасов нож.

Филида попита:

— Е, днес ще ни запознаеш ли с Ленард?

— Не мога да кажа — смотолеви Маделин.

— Има ли нещо, което би искала да знаем?

— Не.

— Все още ли планирате да живеете заедно това лято?

Междувременно Маделин вече беше отхапала от бейгъла си. И тъй като отговорът на майчиния й въпрос беше сложен — по-точно казано, Маделин и Ленард не планираха да живеят заедно, защото две седмици по-рано се бяха разделили, макар Маделин все още да таеше надежда за сдобряване, тъй като беше употребила много усилия да накара родителите си да свикнат с мисълта, че ще живее с някого, и не й се щеше да излага на риск постигнатото, като признае, че планът й се е провалил, — с облекчение посочи пълната си уста, възпрепятстваща отговора й.

— Е, ти вече си зрял човек — продължи Филида. — Можеш да правиш каквото пожелаеш. Все пак държа да отбележа, че не одобрявам.

— Вече го отбеляза — намеси се Алтън.

— Защото идеята не е добра! — повиши глас Филида. — Нямам предвид доколко е уместно. Говоря за проблеми от практическо естество. Да се пренесеш при Ленард — или при който и да е млад мъж — и той да е този, който работи, би означавало да започнеш от неизгодна позиция. Ами ако двамата не се разбирате? Тогава къде ще отидеш? Няма да има къде да живееш! Нито какво да правиш.

Точният анализ на майка й, реалното затруднение, за което Филида я предупреждаваше и в което Маделин наистина бе изпаднала, не я подтикна да изрази съгласие.

— Когато се запознахме, ти напусна работата си — припомни Алън на Филида.

— Точно затова зная какво говоря.

— Може ли да сменим темата? — предложи Маделин, вече преглътнала храната си.

— Разбира се, скъпа. За последен път повдигам въпроса. Ако плановете ти се променят, винаги можеш да се прибереш у дома. Двамата с баща ти ще се радваме да си при нас.

— Аз не — погледна я Алтън. — Не я искам. Връщането у дома при всички положения не е добра идея. Гледай да не се връщаш.

— Спокойно — каза Маделин. — Няма.

— Ти решаваш — обади се Филида. — Но ако наистина се прибереш, таванът е твой. Така ще можеш да идваш и да си отиваш когато пожелаеш.

За своя изненада Маделин се улови, че обмисля това предложение. Защо да не разкаже на родителите си всичко, да се свие на кълбо на задната седалка на колата и да ги остави да я отведат у дома? Можеше да заживее в старата си стая, с леглото шейна и тапетите „Маделин Уайнриб“. Можеше да си остане стара мома като Емили Дикинсън, да пише изобилстващи от тирета и гениалност стихове и никога да не напълнее.

Филида сложи край на бляновете й:

— Мади? Това там не е ли приятелят ти Мичъл?

Маделин избута назад стола си.

— Къде?

— Струва ми се, че е той. Там отсреща.

В църковния двор, на прясно окосената морава, с кръстосани като индиец крака наистина седеше приятелят на Маделин — Мичъл Граматикус. Устните му помръдваха, сякаш говореше на себе си.

— Защо не го поканиш при нас? — попита Филида.

— Сега ли?

— Защо не. Ще се радвам да го видя.

— Сигурно чака родителите си — измънка Маделин.

Филида помаха, независимо че Мичъл бе твърде далеч, за да я забележи.

— Защо седи на земята? — полюбопитства Алтън.

Тримата от семейство Хана се вторачиха към отсрещната страна на улицата, където Мичъл седеше в полулотос.

— Е, ако не го поканиш ти, ще отида аз — отсече Филида.

— Добре — предаде се Маделин. — Хубаво. Отивам.

Денят започваше да се постопля, но не съвсем. В далечината се събираха черни облаци, докато Маделин се спусна по стълбите пред „Кар Хауз“ и пресече улицата пред църковния двор. Някой вътре в самата църква пробваше тонколоните, като повтаряше досадно: „Шейсет и шест самобръсначки. Шейсет и шест самобръсначки“. На банер, окачен над входа, се четеше: „Випуск 1982“. Под него, на тревата, седеше Мичъл. Устните му все още помръдваха безмълвно, но щом забеляза приближаващата Маделин, внезапно престанаха.

Тя застана на няколко крачки от него.

— Родителите ми са тук — уведоми го.

— Денят на дипломирането е — отбеляза безстрастно той. — Родителите на всички са тук.

— Искат да ти кажат здрасти.

При тези думи Мичъл се усмихна едва.

— Явно не са наясно, че не ми говориш.

— Не, не са — кимна Маделин. — Пък и аз ти говоря. В момента. Говоря с теб.

— Поради неизбежност или благодарение на промяна в политиката?

Маделин премести тежестта върху другия си крак, което предизвика болезнена гримаса.

— Слушай. Имам ужасен махмурлук. Снощи почти не съм спала. Нашите са тука едва от десетина минути, а вече ме побъркват. Така че, ако ти е възможно да дойдеш да ги поздравиш, би било супер.

Огромните, чувствени очи на Мичъл премигнаха два пъти. Носеше ретро риза от габардин, тъмен вълнен панталон и износени оксфордски обувки. Маделин никога не го бе виждала по шорти или с кецове.

— Съжалявам — каза Мичъл. — За случилото се.

— Добре — отвърна поглед Маделин. — Няма значение.

— Просто обичайната ми злостна натура взе превес.

— И моята.

Помълчаха за миг. Маделин усети погледа на Мичъл върху себе си и скръсти ръце пред гърдите си.

А случилото се бе следното: една декемврийска вечер предната година, в състояние на трескава тревожност по отношение на любовния си живот, Маделин се натъкна на Мичъл в кампуса и го замъкна в апартамента си. Изпитала необходимост от мъжко внимание, започна да флиртува с него, макар по-късно да не искаше да го признае дори пред самата себе си. В стаята й Мичъл взе от бюрото тубичка загряващ гел и се поинтересува за какво служи. Маделин му отговори, че хората, които спортуват, понякога получават мускулна треска. Стана й ясно, че Мичъл вероятно не е запознат с това явление, предвид единственото му занимание да седи в библиотеката, но в случая щеше да му се наложи да приеме думите й на доверие. Тогава обаче Мичъл стана и мацна солидно количество загряващ гел зад ухото й. Тя подскочи, разкрещя му се и се избърса с тениска. Макар да имаше пълното право да се разгневи, наред с това Маделин съзнаваше (дори тогава), че се възползва от случката като претекст да изгони Мичъл от стаята си и най-вече да замаже опитите си за флирт. Най-ужасното в цялата ситуация беше съкрушеният вид на Мичъл, който сякаш всеки миг щеше да избухне в сълзи. Започна да повтаря колко съжалявал, как само се пошегувал, но тя го натири да си ходи. През следващите няколко дни, като превърташе случката в главата си, Маделин се чувстваше все по-зле и по-зле. Тъкмо се бе наканила да се обади на Мичъл и да му се извини, когато получи писмо от него — много детайлно, убедително аргументирано, психологически проницателно и подмолно враждебно изложение от четири страници, в което я наричаше „прелъстителка“ и твърдеше, че поведението й онази нощ е било „еротичният еквивалент на хляб и зрелища, само че ограничен до зрелищата“. При следващото им случайно виждане Маделин се държа все едно не го познава и оттогава не бяха разменили нито дума. Сега, в двора на Първата баптистка църква, Мичъл я погледна и каза:

— О’кей. Да вървим да поздравим родителите ти.

Още щом двамата се заизкачваха по стълбите, Филида започна да маха за поздрав. С онзи кокетен глас, който пазеше само за любимците си сред приятелите на Маделин, тя подвикна:

— Така си и помислих, че там на тревата си ти. Същински свами!

— Поздравления, Мичъл! — приветства го Алтън, като се здрависа сърдечно с него. — Днес е голям ден. Крайъгълен камък. Ново поколение поема юздите.

Поканиха го да седне при тях и го попитаха дали иска нещо за закуска. Маделин се върна при бара за още кафе, доволна, че Мичъл ангажира вниманието на родителите й. Докато го наблюдаваше, облечен в старческите си дрехи, как завързва разговор с Алтън и Филида, Маделин си помисли — при това не за пръв път, — че Мичъл е точно от онзи тип умни, смислени момчета, каквито родителите харесват; момче, в което да се влюбиш и за което да се омъжиш.

Това, че не би могла да го стори — именно поради тези негови качества, които го правеха толкова подходящ избор, — бе поредният пример в тази преизпълнена със знаци сутрин относно кашата, която цареше в отношенията й с мъжете.

Когато се върна на масата, никой не я забеляза.

— Е, Мичъл — тъкмо казваше Филида, — какви са ти плановете за след завършването?

— И баща ми би искал да знае — отвърна той. — Поради някаква причина си е втълпил, че теологията не се пласира добре на пазара.

Маделин се усмихна за пръв път този ден.

— Виждате ли? И Мичъл не е решил какво ще прави.

— Хм, всъщност може да се каже, че съм решил — измънка той.

— Напротив, не си — не се отказваше Маделин.

— Сериозно, решил съм.

Обясни, че двамата със съквартиранта му Лари Плешет са начертали план за справяне с рецесията. Като притежатели на дипломи в хуманитарна специалност, впуснали се в университета на живота във време, когато безработицата е 9.5 процента, двамата решили, след дълъг размисъл, да напуснат страната и да останат в чужбина възможно най-дълго. В края на лятото, като спестят достатъчно пари, щели да обиколят Европа с раници на гърба. След като разгледат всичко, което си заслужава да се види на Стария континент, възнамерявали да се качат на самолет за Индия и да останат там дотогава, докогато им позволят средствата. Цялото пътуване щяло да продължи осем-девет месеца, може би година.

— Заминавате за Индия? — възкликна Маделин. — Това не е работа.

— Ще бъдем сътрудници в проучвания — кимна Мичъл. — На професор Хюз.

— Професор Хюз от театралния департамент ли?

— Наскоро ми попадна едно предаване за Индия — прекъсна ги Филида. — Беше доста потискащо. Бедността!

— За мен това е плюс, госпожо Хана — кимна Мичъл. — В мизерия и мръсотия вирея най-добре.

Филида, която не можеше да устои на подобен род закачки, изостави тържествения си вид и засия от удоволствие.

— Значи си попаднал на точното място.

— Може и аз да попътувам — заплаши Маделин.

Никой не реагира. Затова пък Алтън попита Мичъл:

— Какви имунизации трябва да си направиш за Индия?

— Против холера и петнист тиф. Гамаглобулинът е по желание.

Филида поклати глава.

— Майка ти сигурно се е поболяла от притеснение.

— Когато бях в казармата — продължи Алтън, — ни ваксинираха за какво ли не. Даже не ни казваха кое какво е.

— Мисля да се изнеса в Париж — рече по-високо Маделин. — Вместо да си търся работа.

— Мичъл — продължи Филида, — при твоя интерес в сферата на теологията ми се струва, че Индия ще ти пасне идеално. Там си имат всичко. Хиндуисти, мюсюлмани, сикхи, зороастрийци, джайнисти, будисти. Същински „Баксин енд Робинс“[3]! За мен религията винаги е била пленителна. Не и за съпруга ми, който си е Тома Неверни.

Алтън примигна.

— Не вярвам Тома Неверни да е съществувал.

— Познаваш ли Пол Мур — епископ Мур от катедралата „Свети Йоан Богослов“ в Ню Йорк? Наш близък приятел — продължи да ангажира вниманието на Мичъл Филида. — Може би ще ти е интересно да си поговориш с него. С удоволствие ще те запознаем. Винаги, когато сме в града, се отбиваме на служба там. Не си ходил? О… хм… как да ти я опиша? Ами просто е… богословена!

Филида вдигна длан към шията си, замаяна от удоволствието на сполучливата словесна игра, докато в същото време Мичъл любезно — и дори убедително — се засмя.

— Като заговорихме за изтъкнати свети мъже — вметна Алтън, — споменавал ли съм ви за срещата си с Далай Лама? На едно благотворително събитие в „Уолдорф“. Бяхме се наредили на опашка, за да му поднесем почитанията си. Имаше поне триста души. Както и да е, когато най-сетне ни дойде редът, попитах Далай Лама: „Случайно да имате нещо общо с Доли Партън?“.[4]

— Как не потънах в земята от срам! — възкликна Филида. — Искаше ми се всичко под мен да се продъни.

— Татко — прекъсна ги Маделин, — ще закъснеете.

— Моля?

— Ако искате да си намерите хубави места, време е да вървите.

Алтън си погледна часовника.

— Имаме още цял час.

— Става страхотна навалица — настоя Маделин. — По-добре тръгвайте.

Алтън и Филида погледнаха Мичъл с надежда за потвърждение. Маделин го срита под масата, при което той изстреля:

— Наистина се събират доста хора.

— Откъде ще виждаме най-добре? — обърна се пак към Мичъл Алтън.

— При входа „Ван Уикъл“. На горния край на „Колидж Стрийт“. Оттам ще се появим.

Алтън се надигна от масата. След като се здрависа с Мичъл, той се наведе да целуне Маделин по бузата.

— С теб ще се видим по-късно, госпожице Бакалавър 1982.

— Поздравления, Мичъл — додаде Филида. — Много ми беше приятно да се видим. И не забравяй, докато си на Голямото пътешествие, обещай си да изпращаш на майка си достатъчно писма. Иначе място няма да си намери от притеснение. — А на Маделин каза: — Дали да не си смениш роклята преди шествието? Тази има видимо петно.

И с тези думи Алтън и Филида, с поразителното си и натрапчиво родителско присъствие, с все раираното сако и дамската чанта, ръкавелите и перлите, прекосиха облицования с бежови тухли просторен салон на „Кар Хауз“ и се изнесоха през вратата. Сякаш за да оповести оттеглянето им, по стереоуредбата тръгна нова песен: пронизителният глас на Джо Джаксън се извиси над ритъма на електронни барабани. Барманът усили звука.

Маделин отпусна глава на масата, косата покри лицето й.

— Никога повече няма да близна алкохол — пророни.

— Последните думи на известните личности.

— Нямаш представа какво ми се случва.

— Че откъде да имам? Ти не говориш с мен.

Без да отлепя буза от масата, Маделин провлачи жално:

— Нямам дом. Завършвам колеж без покрив над главата си.

— Да бе, ясно.

— Наистина! — настоя Маделин. — Първата идея беше да замина за Ню Йорк с Аби и Оливия. После уж щях да се местя в Кейп, така че им казах да си търсят друга съквартирантка. По-късно обаче се оказа, че няма да ходя в Кейп, така че съм без покрив. Майка ми иска да се върна у дома, обаче аз по-скоро бих си теглила куршума.

— Лично аз лятото ще живея при нашите — успокои я Мичъл. — В Детройт. Ти поне си близо до Ню Йорк.

— Все още нямам вести за магистратурата, а вече сме юни — продължи Маделин. — Би трябвало да съм получила резултат от университета още преди месец! Мога да се обадя в администрацията, но не искам, защото ме е страх да не би да се окаже, че не са ме приели. Докато нямам отговор, все още има надежда.

Мина известно време преди Мичъл да заговори отново.

— Ела с мен в Индия.

Маделин отвори едното си око, за да види през туфата коса, че той май не изглежда като да се шегува.

— Всъщност дори не става въпрос за университета — каза. И като си пое дълбоко въздух, изплю камъчето: — С Ленард скъсахме.

Изпита огромно удоволствие от споделянето, от възможността да назове тъгата си, затова остана изненадана от реакцията на Мичъл.

— Защо ми го казваш? — попита той.

Тя вдигна глава, като отметна косата от лицето си.

— Не знам. Нали искаш да знаеш какво става.

— Не съвсем. Дори не съм те питал.

— Реших, че може да те интересува — каза Маделин. — След като си ми приятел.

— Ясно. — Гласът на Мичъл внезапно бе придобил саркастични нотки. — Нашето чудно приятелство! Това наше „приятелство“ всъщност не е съвсем приятелство, защото всичко става по твоята свирка. Ти определяш правилата, Маделин. Ако решиш, че няма да си говорим три месеца — не си говорим. После ти скимва да си проговорим, защото искаш да забавлявам родителите ти — и ето че пак си говорим. Приятели сме само когато ти решиш да сме приятели и никога не сме нищо друго, освен приятели, защото ти не го искаш. А аз трябва да съм о’кей с всичко.

— Съжалявам — отрони Маделин с чувството, че е измамена, че Мичъл е намерил слабото й място. — Просто не те харесвам в онзи смисъл.

— Именно! — извика Мичъл. — Не те привличам физически. Ясно, разбирам. Но кой е казал, че ти ме привличаш интелектуално?

Маделин реагира, сякаш бе получила плесница. Обзе я ярост, почувства се наранена и едновременно с това стана войнствена.

— Ах, ти… — опита се да намери възможно най-обидния епитет — жалък чекиджия!

Постара се да запази властното си изражение, но усети парене в гърдите и за своя изненада избухна в сълзи.

Мичъл се пресегна да я хване за ръката, но тя се отскубна. Окопити се и като се стараеше да не изглежда сякаш плаче от гняв, излезе през вратата и се спусна по стълбите към „Уотърман“. Видяла пред себе си празничния църковен двор, тръгна към реката. Имаше желание да се махне от кампуса. Главоболието й се бе завърнало, слепоочията й туптяха и докато наблюдаваше буреносните облаци, които се скупчваха над градчето като предстоящи неприятности, се запита защо хората се държат толкова подло с нея.

Любовните проблеми на Маделин се бяха появили във време, когато френската теория, която четеше, деконструираше самата идея „любов“. „Семиотика 211“ беше избираем курс за напреднали, воден от дезертьор от катедрата по английска филология. Майкъл Зипърстайн бе дошъл в „Браун“ преди трийсет и две години като представител на Новата критика. Той бе човекът, възпитал навиците за затворено четене и интерпретация извън биографията на автора у три поколения студенти, преди през 1975 г. да замине на животопроменящ сабатикал в Париж, където на една вечеря се запознал с Ролан Барт и, докато се хранели, бил посветен в новата вяра. Днес Зипърстайн водеше два курса в новоучредената програма по семиотика: „Въведение в семиотичната теория“ през първия семестър и „Семиотика 211“ през втория. Хигиенично плешив, без мустаци, с капитанска бяла брада, Зипърстайн си падаше по домашно плетени дебели моряшки пуловери и панталони от едро рипсено кадифе. Списъкът му със задължителна литература беше закопаващ.

В допълнение към всички светила на семиотиката — Дерида, Еко, Барт — курсистите в „Семиотика 211“ трябваше да претършуват едва ли не свраче гнездо, тъпкано с допълнителна литература, която включваше всичко: от новелата „Сарацина“ на Балзак до книги на издателство „Семиотекст(е)“[5] и преснимани текстове на Чоран, Роберт Валзер, Клод Леви-Строс, Петер Хандке и Карл Ван Вехтен. За да бъдеш допуснат до семинара, трябваше да се явиш на интервю лично при Зипърстайн, който да ти зададе любезни лични въпроси, свързани с любимото ти ястие или каква порода е кучето ти, като коментира отговорите ти с мъгляви коментари в стил Анди Уорхол. Езотеричните му проучвания, наред с типичните за един гуру шапчица и брада, внушаваха на студентите усещането, че са духовно пресети и вече са — за два часа в четвъртък следобед — част от местния колежански елит на литературната критика.

Което съвпадаше точно с желанието на Маделин. Тя бе избрала за своя специалност английската филология поради най-неподправената и глупава причина: обичаше да чете. Университетският „Каталог по английска и американска литература“ беше за нея онова, което представляваше лъскавият манхатънски магазин „Бергдорф“ за съквартирантките й. Курс, озаглавен „Английски 274: Евфеус на Джон Лили“ я въодушевяваше така, както каубойски ботуши „Фиоручи“ въодушевяваха Аби. „Английски 450А: Хоторн и Джеймс“ изпълваха Маделин с очакването за греховни часове в леглото — що-годе същото, което изживяваше Оливия, когато обличаше поличка от ликра и кожено яке за Годишния бал на „Браун“. Още като малка в къщата им в Притибрук Маделин се разхождаше из библиотеката, чиито рафтове се издигаха недостъпни над главата й — новозакупени томчета като „Любовна история“ на Ерик Сийгъл или „Майра Брекингридж“ на Гор Видал, които лъхаха на нещо забранено, както и достопочтените кожени издания на Филдинг, Такъри и Дикенс — и царственото присъствие на всичките тези думи, които би могла да прочете, я караха да се сепва още докато посяга към тях. Можеше да стои и да оглежда гръбчетата на книгите в продължение на цял час. Умението й да подрежда семейната библиотека съперничеше по своята изчерпателност на Десетичната класификация на Дюи[6]. Можеше на секундата да намери коя да е книга.

На рафтовете край камината бяха любимите четива на Алтън — биографии на американски президенти и британски премиери, мемоари на войнстващи външни министри, романи от Уилям Ф. Бъкли Младши[7], описващи морски пътешествия или шпионски истории. Книгите на Филида изпълваха лявата половина на библиотечните шкафове, които продължаваха към салона — романи и сборници с есета, представени в елитарното списание „Ню Йорк Таймс Ривю ъв Букс“, както и илюстровани издания за английски градини или шиноасери[8]. Дори сега, когато се случеше да нощува в евтин хотел или някъде край морето, Маделин попадаше на рафтове с непогледнати от другиго книги, които я зовяха. Прокарваше пръсти по опръсканите им със сол корици. Разделяше страници, слепени от морския въздух. Не изпитваше влечение към евтини трилъри или кримки. Самотна книга с твърди корици или останало без обложка издание на „Дайъл Прес“ от 1931 година, белязано с отпечатъците на безброй чаши кафе, можеха да я отстрелят право в сърцето. Колкото и да я викаха приятелите й на плажа, дори кламбейкът[9] вече да бе сложен да се пече, Маделин оставаше да си лежи в леглото, обзета от желание да почете още мъничко, за да помогне на тъжната стара книга да се почувства по-добре. Така бе прочела „Песента на Хиауата“ на Лонгфелоу. И Джеймс Фенимор Купър, Х. М. Пулман, „Ескуайър“ от Джон Филипс Марканд.

При все това понякога се чудеше какво ли й причиняват тези плесенясали стари книги. Някои студенти избираха специалност английска филология като подготовка за Юридическия факултет. Други по-късно ставаха журналисти. Най-умното момче в потока, Адам Фогел, син на университетски преподаватели, възнамеряваше да прави докторантура и на свой ред да гради академична кариера. С други думи, повечето от тези, които бяха избрали английската филология за своя основна специалност, го правеха по инерция. Защото нямаха достатъчно добре развито логическо мислене, за да се заловят с наука; защото историята им се виждаше твърде суховата, философията — прекалено трудна, геологията — тясно свързана с петрола, а математиката — неприлично наситена с математика; и защото не бяха нито музикални, нито артистични, нито финансово мотивирани, а навярно и не се отличаваха с блестящ ум; те гледаха да запишат специалност немного по-различна от онова, с което се бяха занимавали в първи клас: четене на приказки. Английската филология беше изборът на хората, които не знаеха какво да изберат.

През първата година Маделин записа практикум на тема „Бракът: избрани романи на Остин, Елиът и Джеймс“. Занятията се водеха от К. Маккол Сондърс. Сондърс бе на седемдесет и девет, родом от Ню Ингланд. Имаше издължено конско лице и бълбукащ смях, който разкриваше сбутани едни в други зъби. Педагогическият му метод се състоеше в четене на лекции, които бе писал преди двайсет-трийсет години. Маделин посещаваше часовете на професора, защото изпитваше съжаление към него и харесваше книгите от задължителния му списък. Според Сондърс, романът бе достигнал своя апогей с темата за брака през Викторианската епоха, с темата за интригите около уреждането на един сполучлив брак — след изчезването на тези теми романистите просто не са имали за какво да пишат. В ония дни, когато успехът в живота е зависел от брака, а бракът се е крепял на богатството, авторите са разполагали с истински теми. Великите епоси възпяват войната, а романът — брака. Равенството между половете — добро за жените — се отразява неблагоприятно върху романа. Това, което го унищожава окончателно, е разводът. Нима би имало значение за кого ще се омъжи Ема, ако по-късно можеше да поиска развод? Как би се развил бракът на Изабел Арчър с Гилбърт Озмънд, ако по онова време бяха съществували предбрачни споразумения? Сондърс бе категоричен, че в днешно време бракът няма същата тежест — романът също. Че къде съществува днес брачен роман? Никъде. Остава да се задоволиш с исторически романи. Или романи, разказващи за традиционните общества извън Западния свят. Афганистански, индийски. С други думи, остава да се върнеш — литературно погледнато — назад във времето.

Курсовата работа, с която Маделин щеше да завърши семестъра по този предмет, беше озаглавена „Въпросителните изречения: предложения за брак и (строго ограничената) сфера на решението на жената“. Сондърс остана толкова впечатлен, че я покани да си поговорят. В кабинета си — пропит с мириса на стар човек — професорът изрази мнение, че Маделин би могла да развие курсовата си работа в дипломна, като наред с това изрази готовността си той да й стане консултант. Маделин се усмихна любезно. Сондърс бе специалист в периодите, които я интересуваха — прехода от Регентските времена към Викторианската епоха. Беше мил, начетен и по свободните му приемни часове личеше, че никой друг не го е избрал за свой консултант, така че тя прие предложението му и заяви, че с удоволствие би работила с него по дипломната си работа.

Използва за епиграф цитат от „Барчестърски кули“ на Антъни Тролъп: „Не съществува щастлива любов, освен в края на английски роман“. Възнамеряваше да започне с Джейн Остин. След кратък анализ на „Гордост и предразсъдъци“, „Доводите на разума“ и „Разум и чувства“ — и трите бяха в основата си комедии, завършващи с брак — Маделин щеше да премине към Викторианския роман, където нещата ставаха по-сложни и далеч по-мрачни. „Мидълмарч“ и „Портрет на една дама“ не завършваха със сватба. И двете произведения започваха с типичните елементи на подобен сюжет — ухажори, предложения за брак, недоразумения, — но не приключваха със сватбена церемония. Тези романи следваха одухотворените си, интелигентни героини Доротея Брук и Изабел Арчър в хода на разочароващия им семеен живот и именно тук този тип сюжет достигаше апогея на творческото си изображение.

До 1900-та така нареченото „сватосване“ в подобни произведения вече не съществуваше. Маделин щеше да завърши с кратко изложение за залеза на такива сюжети. В „Сестра Кери“ Драйзер въвлича героинята си Кери в прелюбодейство с Друе, жени я за Герствуд с незаконна церемония, след което тя избягва и става актриса — а годината е едва 1900! Като заключение Маделин смяташе да цитира размяната на съпруги при Ъпдайк. Това бяха остатъчните следи от брачния роман: настоятелността да се казва „размяна на съпруги“, вместо „размяна на съпрузи“. Сякаш жената все още бе собственост, която можеше да служи за разменна монета.

Професор Сондърс посъветва Маделин да прегледа историческите източници. Тя покорно се зарови във възхода на индустриалното общество и нуклеарното семейство[10], проследи обособяването на средната класа и се запозна със Закона за семейството и брака от 1857 г. Но не след дълго темата започна да я отегчава. Взеха да я гризят съмнения относно оригиналността на труда й. Имаше чувството, че просто възпроизвежда разсъждения, изложени от Сондърс по време на упражненията. Срещите й с възрастния преподавател бяха обезсърчаващи, ограничаваха се до това професорът да прегледа дадените му от нея листове, като надраска в полетата коментари с червен химикал.

И тогава, една неделна сутрин преди зимната ваканция, приятелят на Аби, Уитни, цъфна на кухненската им маса, разтворил книга със заглавие „За граматологията“. Когато Маделин попита за какво е книгата, Уитни й даде да разбере, че самата идея книгата да е „за“ нещо е точно това, против което е тази книга, и че ако изобщо е „за“ нещо, то е за нуждата да се сложи край на мисленето, че книгите са „за“ нещо. Маделин обяви, че ще си направи кафе. Уитни я помоли да пусне едно и за него.

Колежът не беше като света навън. В света навън хората цитират имена, ако личностите, на които съответните имена принадлежат, са известни. В колежа имена се цитират, ако никой не е чувал за тях. Така че, логично, през седмиците след тази размяна на реплики с Уитни Маделин започна да дочува все по-често из кампуса името „Дерида“. Чуваше да се говори за „Лиотар“ и „Фуко“, за „Дельоз“ и „Бодрияр“. Това, че към повечето от онези, които споменаваха въпросните имена, тя изпитваше дълбоко вътрешно недоверие — бяха израснали в семейства от горната средна класа, носеха кубинки с платформи и анархистки символи, — я караше да не приема за чиста монета техния ентусиазъм. Но не след дълго забеляза Дейвид Копел — умен и даровит поет — също да чете Дерида. Освен това Пуки Еймс, който рецензираше ръкописи за „Парис Ривю“ и когото Маделин харесваше, беше записал курс при професор Зипърстайн. Маделин винаги си бе падала по именити професори, знаменитости като Сиърс Джейн[11], които нахлуваха в класната стая и с гъгнещ глас декламираха Харт Крейн или Ан Секстън. Според Уитни, професор Джейн беше някакво недоразумение. Маделин не можеше да се съгласи. Но след три години сериозни занимания с литература все още не си бе изградила здрава критическа методология, на която да се опре, докато чете. По-скоро говореше за книгите мъгляво и неподредено. Смущаваха я изказванията на състудентите й по време на лекции и упражнения. Изпитваше неудобство и от собствения си начин на изразяване. Изпитах чувството, че. Интересен е начинът, по който Пруст. Хареса ми как Фокнър.

И когато Оливия, която беше висока и слаба, с издължен аристократичен нос като на африканското куче салуки, един ден се появи със „За граматологията“ в ръка, Маделин осъзна, че това, което доскоро е било маргинално, вече е норма.

— Какво представлява книгата?

— Не си я чела?

— Щях ли да те питам, ако я бях чела.

Оливия изсумтя.

— Май сме заядливички днес.

— Извинявай.

— Шегувам се. Книгата е култ. Дерида е абсолютният ми Господ!

Едва ли не за броени часове стана направо смешно да се четат автори като Чийвър и Ъпдайк, които описваха предградията, където Маделин и повечето й приятели бяха отрасли; вместо това изплуваха писатели като Маркиз дьо Сад, който пишеше за анално дефлорирани девици във Франция през XVIII век. Причината Дьо Сад да е толкова предпочитан беше, че шокиращите му секс сцени на практика не говореха за секс, а за политика. И в този смисъл бяха антиимпериалистически, антибуржоазни, антипатриархални и антивсичко, срещу което би могла да се обяви една умна млада феминистка. По време на третата си година в колежа Маделин се придържаше благоразумно към курсове като „Викторианското въображение: от Фантазиите на Джордж Макдоналд до Водните дечица на Чарлз Кингсли“, но в четвърти курс вече не можеше да си затваря очите за контраста между опулените зубъри от спец-курса върху древния „Беоулф“ и хипстърите в дъното на коридора, които четяха Морис Бланшо. На решението да отидеш да учиш в колеж в комерсиалните времена на осемдесетте му липсваше известен радикализъм. Семиотиката беше първото, което понамирисваше на революция. Семиотиката прокарваше междина; създаваше елит; беше изискана и европейска; занимаваше се с провокативни теми като мъчения, садизъм, хермафродити, със секс и власт. Маделин винаги се бе радвала на популярност в училище. Годините на популярност я бяха научили да отсява готините типове от смотаняците дори в по-ограничена подгрупа като катедрата по английска филология, където идеята за готин тип явно не вземаше превес.

Ако драмата от епохата на Реставрацията те отегчава, ако изучаването на Уърдсуърт те кара да се чувстваш старомоден и оцапан с мастило — има и друга възможност. Можеш да се махнеш от К. Маккол Сондърс и старата Нова критика. Можеш да подириш спасение в новия империум Дерида и Еко. Можеш да се запишеш в „Семиотика 211“ и да разбереш за какво говори целият колеж.

В „Семиотика 211“ се приемаха само десетина студенти. Осем от тях бяха преминали „Въведение в семиотичната теория“. Това беше повече от очевидно още при първото занятие на групата. Щом влезе в залата от ветровитото време навън, Маделин завари около дискусионната маса осем души с черни фланелки и раздрани черни джинси. Двама-трима бяха изрязали яките или ръкавите на фланелките си. Лицето на едно от момчетата излъчваше нещо зловещо — приличаше на бебешко, но с бакенбарди — и на Маделин й отне известно време да осъзнае, че веждите са обръснати. Всички присъстващи приличаха на привидения, в сравнение с които естественото здравословно излъчване на Маделин стоеше някак подозрително — като глас в полза на Рейгън. Затова тя си отдъхна, когато в стаята влезе здравеняк с пухено яке и апрески и седна до нея. Младежът стискаше картонена чаша с кафе.

Зипърстайн покани студентите да се представят и да мотивират желанието си да запишат този спецкурс.

Първи се обади онзи без веждите.

— Хм, значи. Трудно ми е да се представя, защото самата идея за представяне в обществото е дълбоко проблематизирана. Например, ако ви кажа, че се казвам Търстън Миймс и че съм израсъл в Стамфорд, Кънетикът, ще знаете ли кой съм? Е, добре. Казвам се Търстън и съм от Стамфорд, Кънетикът. Записах този курс, защото миналото лято прочетох „За граматологията“ и останах като гръмнат. Когато дойде ред на съседа на Маделин, той каза, че учел две специалности (биология и философия) и никога преди не е избирал курс по семиотика, че родителите му са го кръстили Ленард, че винаги му се е струвало много удобно да имаш име, особено когато те викат за вечеря, и че ако някой реши да го нарича Ленард — ще се отзове.

Ленард не каза нищо повече. До края на упражнението седя облегнат назад, прострял напред дългите си крака. След като си изпи кафето, бръкна в дясната си апреска и за изненада на Маделин извади кутийка с тютюн за дъвчене. С два пожълтели пръста напъха една стиска в бузата си. През следващите два часа на всяка минута-две се изплюваше — дискретно, но звучно — в чашата.

Всяка седмица Зипърстайн възлагаше за четене една стряскаща теоретична книга и един роман. Съчетанията бяха странни, ако не откровено произволни. (Например, какво общо би могло да има между „Курс по обща лингвистика“ на Фердинанд дьо Сосюр и Пинчъновия роман „Обявяването на серия №49“?) Що се отнася до самия Зипърстайн, той не толкова водеше курса, колкото наблюдаваше студентите иззад огледалните стъкла на собствената си мъглява личност. Рядко проронваше дума. Сегиз-тогиз задаваше въпроси, с които да разпали дискусията, и час по час се доближаваше до прозореца, загледан към залива Нарагансет, сякаш замислен за акостиралата си на сух док дървена бойна галера.

На третата седмица от началото на курса, в един ветровит и навъсен февруарски ден, имаха за четене книга на самия Зипърстайн — „Създаването на знаците“, в тандем със „Страдание отвъд мечтите“ на Петер Хандке.

Винаги е смущаващо, когато преподавател зададе за четене собствената си книга. Дори Маделин, за която всички книги от списъка бяха трудни, можеше да забележи, че приносът на Зипърстайн в тази област е доста скромен и се опира на вече съществуващи трудове.

Студентите от групата бяха някак предпазливи в мненията си относно „Създаването на знаците“, затова всички си отдъхнаха, когато след междучасието дойде време да преминат към романа.

— Е — подхвана Зипърстайн, като запремигва зад кръглите рамки на очилата си, — как ви се струва Хандке?

След кратка пауза заговори Търстън.

— Хандке е адски хладен и потискащ — бе коментарът му. — Много ми хареса.

Търстън имаше иронично изражение и къса, пригладена с гел коса. Липсата на вежди, заедно с бледото лице, му придаваха някаква свръхинтелигентност — като чиста проба отделен от тялото мозък.

— Би ли се изразил по-конкретно? — подкани го Зипърстайн.

— Вижте, професоре, има една тема, която ми е близка до сърцето — самоубийството. — Другите студенти захихикаха сподавено, забелязали нарастващия ентусиазъм на Търстън. — Книгата има претенцията да е автобиографична. Но съм съгласен с Барт, че актът на писане е сам по себе си фикционализиращ, дори да боравиш с действителни събития.

Барт. Така се произнасяло значи. Нищо, че се пише Бартес. Маделин си записа, благодарна, че й бе спестено унижението.

Междувременно Търстън казваше:

— Та значи, майката на Хандке се самоубива и Хандке сяда да опише случилото се. Старае се да бъде възможно най-обективен, да бъде абсолютно безпощаден! — Търстън успя да потисне усмивката си. Опитваше се да изглежда като човек, който би реагирал на самоубийството на собствената си майка с високолитературна безпощадност и мекото му, младо лице грейна от удоволствие. — Самоубийството е тропа — обяви. — Особено в немската литература. Вземете „Страданията на младия Вертер“. Вземете Клайст[12]. Ха, току-що ми хрумна нещо. — Заби пръст във въздуха: — „Страданията на младия Вертер“. — Вдигна още един пръст. — „Страдание отвъд мечтите“. Моята теория е, че Хандке е усещал товара на цялата тази традиция и книгата е опитът му да се освободи.

— В какъв смисъл да се „освободи“? — попита Зипърстайн.

— От цялата тази тевтонска история, щурм-унд-дранг, самоубийства и прочие.

Вихърът навън през прозореца въртеше или стърготини сапун, или прашинки пепел — като нещо или ужасно чисто, или ужасно мръсно.

— „Страданията на младия Вертер“ е подходяща отпратка — кимна Зипърстайн. — Но според мен е по-скоро работа на преводача, отколкото на Хандке. На немски книгата се казва Wunschloses Unglück.

Търстън се усмихна или защото успя да спечели изцяло вниманието на Зипърстайн, или защото немският му прозвуча смешно.

— Тук имаме заиграване с една немска поговорка, wunschlos glücklich, което означава да бъдеш по-щастлив, отколкото някога би могъл да мечтаеш. Само че Хандке преобръща нещата по удивителен начин. Заглавието е сериозно и необичайно прекрасно.

— Тоест, означава да бъдеш по-нещастен, отколкото би могъл да мечтаеш — вметна Маделин.

Зипърстайн я погледна за пръв път.

— В известен смисъл. Както казах, нещо се губи при превода. Вие какво ще кажете?

— За книгата ли? — попита Маделин и тутакси осъзна колко глупаво прозвуча въпросът й. Замлъкна, кръвта пулсираше в ушите й. Хората се изчервяваха в английски романи от XIX век, но никога в съвременни австрийски.

Преди тишината да е станала неловка, Ленард й се притече на помощ.

— Аз имам коментар — рече. — Ако възнамерявах да пиша за самоубийството на майка си, едва ли щях да отделя толкова усилия в търсене на експериментаторски подход. — Той се наклони напред, опрял лакти на масата. — В смисъл, само мен ли ме отблъсна безпощадността на Хандке? Не ви ли звучи тази книга смразяващо?

— По-добре студена, отколкото сантиментална — отвърна Търстън.

— Мислиш ли? Защо?

— Защото вече сме чели сантименталния синовен разказ за обичания мъртъв родител — затова. Чели сме го милион пъти. Вече няма никаква тежест.

— Провеждам малък мисловен експеримент — продължи Ленард. — Да приемем, че майка ми се е самоубила. И аз, примерно, пиша книга за това. Защо бих подходил по подобен начин? — Затвори очи и отметна глава назад. — Първо, бих го направил, за да се справя с мъката. Второ, вероятно за да нарисувам портрет на майка си. Да я съхраня в паметта си.

— И си мислиш, че реакцията ти е универсална? — парира с въпрос Търстън. — Че понеже ти би реагирал на смъртта на родител по определен начин, това задължава и Хандке да реагира така.

— Казвам, че ако майка ти се е самоубила, това не е литературна тропа.

Сърцето на Маделин се бе успокоило. Тя слушаше дискусията с интерес.

Търстън клатеше глава по начин, който не предполагаше съгласие.

— Да, добре — каза. — Истинската майка на Хандке се е самоубила. Умряла е в истинския свят и Хандке е изпитал истинска скръб или каквото там. Но книгата не е за това. Книгите не са за „истинския живот“. Книгите са за други книги. — Изду устни като духов инструмент и занарежда бодро: — Според моята теория проблемът, който Хандке се е опитал да разреши — от литературна гледна точка, — е как се пише по тема, била тя и толкова истинска и болезнена като самоубийството, когато всичко написано преди теб по въпроса те е лишило от оригиналност на изказа?

Казаното от Търстън прозвуча в ушите на Маделин едновременно проникновено и изначално погрешно. Сигурно беше вярно това, което той казваше, ама не биваше да е така.

— „Популярната литература — прекъсна ги Зипърстайн, като предложи тема за есе, — или обречените усилия да бъдеш забелязан.“

През студентите премина вълна от веселост. Маделин се обърна и видя Ленард да я наблюдава. Щом часът свърши, той си грабна книгите и си тръгна.

Оттогава нататък тя започна да го засича тук-там. Един следобед го видя да прекосява поляната гологлав в зимната лапавица. Мерна го и в „Мът&Джеф“ да яде еклектичен сандвич „Бъди Чанчи“[13]. Една сутрин го видя да чака автобус на „Саут Мейн“. Ленард винаги беше сам, изглеждаше запуснат и чорлав като едър момчурляк, останал без майка. В същото време й се струваше някак по-възрастен от повечето момчета в училище.

Маделин караше последния семестър от четвърти курс — уж време за забавление и разпускане, а нещо все не й се получаваше. Не че се имаше за отчаяна или ощетена. По-скоро приемаше моментното си състояние на необвързаност за добре дошло и използваше случая да си прочисти мислите. Но когато се улови да си задава въпроса какво ли е да целуваш момче, което дъвче тютюн, взе да се опасява, че заблуждава сама себе си.

Като се вглеждаше назад, тя си даваше сметка, че не е очаквала нищо особено от любовния си живот в колежа. Съквартирантката й в първи курс, Дженифър Бумгор, още първата седмица след започването на учебната година се бе отбила до Медицинската служба, за да се консултира каква точно диафрагма да използва. Непривикнала да живее в една стая с друг човек, Маделин намираше цялото това споделяне на толкова интимни подробности за доста прибързано. Не гореше от желание да разглежда диафрагмата — с вид на несварени равиоли — на Дженифър и за нищо на света не би пипнала спермицидния гел, който съквартирантката й предложи да изстиска върху дланта й. За Маделин беше шокиращо, че Джени не пропуска да си сложи диафрагмата преди всеки купон, та дори за мача между „Харвард“ и „Браун“, а една сутрин я беше зарязала върху миниатюрния хладилник в квартирата им. Същата зима, когато преподобният Дезмънд Туту посети кампуса, за да изнесе лекция срещу апартейда, на път за събитието на великия духовник Маделин попита Дженифър:

— Сложи ли си диафрагмата?

Следващите четири месеца живяха в стая от трийсет квадратни метра без да си продумат.

Макар Маделин да не бе дошла в колежа съвсем неподготвена в сексуално отношение, в първи курс кривата на познанието й в тази област на практика се оказа права. Ако не се брои еднократната забежка с уругваец на име Карлос — студент в Математическия факултет, който ходеше по сандали и приличаше на Че Гевара, — единственото друго момче, с което бе имала вземане-даване, беше дванайсетокласник, дошъл да разгледа „Браун“ в деня на отворените врати, когато бъдещите студенти имаха възможност да направят опознавателна обиколка на кампуса. Маделин видя Тим да стои на опашката в столовата — която всички наричаха „Рати“ — и да прибутва табла върху металната релса, видимо разтреперен. Синият блейзър му беше с няколко номера по-голям. Цял ден беше обикалял кампуса без да размени нито дума с някого. И вече умираше от глад, а не знаеше има ли право да се храни в столовата, или не. Тим сякаш беше единственият жив човек в „Браун“, който се чувстваше по-изгубен от Маделин. Тя му помогна да се оправи в „Рати“, след което го поведе на обиколка из университета. Накрая, към десет и половина вечерта, се озоваха в стаята й. Тим имаше дълги мигли и красиви черти като на скъпа баварска кукла, малък принц или овчарче, напяващо тиролски песни. Синият му блейзър се валяше по пода, а ризата на Маделин бе разкопчана, когато на вратата се появи Дженифър Бумгор.

— Опс — каза тя, — извинете. — И не помръдна от мястото си, ухилена и забила глава в пода, сякаш вече предвкусваше как сочната клюка ще се плъзне по коридора. Когато най-сетне съквартирантката й се махна, Маделин стана и си оправи дрехите, а Тим си взе блейзъра и се върна в гимназията.

По Коледа, когато се прибра за ваканцията, Маделин реши, че кантарът в банята на родителите й е повреден. Опита се да намести стрелката и се качи втори път, но показанията бяха съвсем същите. Пристъпи плахо пред огледалото и видя насреща си разтревожен бурундук.

„Дали никой не ме кани на среща, защото съм дебела — оплака се бурундукът, — или съм дебела, защото никой не ме кани на среща?“

— Аз не качих традиционните за първокурсниците пет килца — злорадо се ухили сестра й, когато Маделин слезе на закуска. — Но за разлика от всички останали, внимавах да не се тъпча.

Свикнала със заядливите коментари на Алуин, Маделин не й обърна внимание, само безмълвно разряза и изяде първия от петдесет и седемте грейпфрута, от които се състоеше менюто й до Нова година.

Спазването на диета те залъгва, че можеш да контролираш живота си. До януари Маделин свали два килограма, а до края на скуош-сезона си възвърна отличната форма, но пак не срещна момче, което да я впечатли. Половината от състудентите й изглеждаха невероятно недорасли, останалите пък сякаш преждевременно се бяха превърнали в чичковци — брадясали като психотерапевти, затопляха тумбести чаши с бренди над свещи под звуците на A Love Supreme на Колтрейн. Едва по някое време във втори курс Маделин най-сетне се сдоби със сериозен приятел. Били Бейнбридж беше син на Дороти Бейнбридж, чийто чичо притежаваше една трета от вестниците в САЩ. Били имаше розови бузки, руси къдри и белег на дясното слепоочие, който му придаваше допълнителен чар. Говореше кротко и ухаеше приятно, като сапун „Айвъри“[14]. Голото му тяло бе почти изцяло лишено от окосмяване.

Били не обичаше да говори за семейството си. Маделин приемаше това като знак за добро възпитание. Бяха го приели в „Браун“ с предимство заради потеклото му и понякога се тревожеше, че едва ли би влязъл със собствени усилия. Сексът с него беше уютен, гушкав, абсолютно наред. Били мечтаеше да се занимава с кино. Но единственият филм, който направи за курса „Кинематография за напреднали“, продължаваше дванайсет минути, през които Били повръщаше бясно пред камерата кафеникава смес с вид на лайна. Маделин започна да се пита каква ли е причината за неговото нежелание да говори за семейството си.

Все пак имаше една тема, по която приятелят й бе склонен да дискутира с нарастващо настървение — обрязването. Прочел статия в някакво списание за здравословен начин на живот, в която тази практика била заклеймена, и това му направило силно впечатление.

— Като се замислиш, доста е странно да причиниш подобно нещо на бебето си — разсъждаваше. — Да му клъцнеш част от пишката? Нима е много по-различно отколкото, да речем, пъхането на кост през носа при племената на Папуа Нова Гвинея? Всъщност кост през носа е далеч не толкова агресивно.

Маделин го слушаше и се стараеше да изразява съчувствие с надеждата, че в един момент Били ще зареже темата. Но седмиците минаваха, а той се връщаше към тези си размисли отново и отново.

— Лекарите в тази страна го извършват рутинно — не се отказваше. — Хич и не питат родителите. Аз не съм евреин или някакъв такъв. — Прие с подигравка обясненията, че се прави от здравословна или хигиенична гледна точка. — Може би е имало резон преди три хиляди години, някъде из пустинята, когато е нямало как да си вземеш душ. Но сега?

Една нощ, докато си лежаха в леглото голи, Маделин хвана Били да оглежда пениса си, да го подръпва.

— Какво правиш?

— Търся белега — мрачно отрони.

Той повдигна въпроса и пред приятелите си от Европа — Хенрик Непокътнатия и Оливие Препуциума.

— Сигурно там имате свръхчувствителност?

Били беше убеден, че е лишен от чувствителност. Маделин се опита да не го приема твърде лично. Пък и в отношенията им имаше и други проблеми. Били имаше навика да се вглежда съсредоточено в очите й по начин, който й се струваше някак властен и обсебващ. Положението със съквартирантката му беше особено. Били живееше извън кампуса с красивата атлетична Кайли, която спеше с най-малко трима души, сред които и Фатима Ширази, племенница на шейха на Иран. На стената на дневната в къщата им Били беше нарисувал с блажна боя думите „Убий бащата“. Според него колежът бе именно това — убиване на бащата.

— Кой е твоят баща? — попита той Маделин. — Вирджиния Улф? Или Сюзън Зонтаг?

— В моя случай — отговори Маделин — баща ми наистина ми е баща.

— Значи трябва да го убиеш.

— Кой е твоят баща?

— Годар.

Били разказваше как двамата с Маделин ще наемат къща в Гуантанамо през лятото. Тя можела да пише роман, докато той снима филм. Вярата му в нея, в писането й (въпреки че на практика тя не се беше занимавала с писане на художествена литература) караше Маделин да се чувства толкова добре, че започна да свиква с тази идея. Докато един ден, тъкмо стъпила на верандата пред къщата на Били, миг преди да почука на прозореца му, нещо не я накара да надзърне вътре. В разхвърляното легло различи него, свит в ембрионална поза а ла Джон Ленън, до разчекнатата Кайли. И двамата бяха голи. Секунда по-късно, сред облак дим, в стаята се материализира и Фатима, също гола, изтръсквайки бебешка пудра от лъскавата си персийска кожа. Усмихна се на партньорите си по креват, дребните й зъби заблестяха върху пурпурно-червените венци.

Следващото гадже на Мади се случи не съвсем по нейна вина. Тя нямаше къде да срещне момче като Дабни Карлайл, ако не бе записала курс по актьорско майсторство, а нямаше да запише актьорско майсторство, ако не беше майка й. Като млада, Филида си мечтаела да стане актриса. Родителите й обаче не били съгласни. „Актьорската професия не беше за хора от нашето семейство, особено пък за жените“, така обясняваше Филида. От време на време, когато изпаднеше във философско настроение, разказваше на дъщерите си за бунтарското си поведение. След като завършила колеж, Филида „избягала“ в Холивуд. Без да каже на родителите си, взела самолета за Лос Анджелис и заживяла при своя приятелка от колежа „Смит“. Намерила си работа като секретарка в застрахователна компания. Двете с приятелката й — Сали Пейтън — се преместили да живеят в къща в Санта Моника. През следващите шест месеца Филида се явила на три кастинга, имала едни пробни снимки и получила „купища покани“. Веднъж видяла комика Джаки Глийсън да внася чихуахуа в ресторант. Била се сдобила с лъскав загар, който описваше като „египетски“. Винаги щом заговореше за този период от живота си, Филида сякаш разказваше за друг човек. Що се отнася до Алтън, той нямаше коментар по тези въпроси, защото осъзнаваше напълно, че провалът на Филида е бил за негово добро. На следващата Коледа, във влака към Ню Йорк, тя срещнала изопнатия като струна подполковник, наскоро завърнал се от Берлин. Филида така и не се прибрала в Лос Анджелис. Затова пък се омъжила. „И се появихте вие двете“, завършваше разказа си тя.

Неспособността на майка й да осъществи мечтите си бе насърчила Маделин да мечтае. Животът на Филида беше страхотен антипример за нея. Този антипример символизираше несправедливостта, която животът на Маделин щеше да поправи. Да изживееш юношеските си години паралелно с едно велико социално движение, да растеш в епохата на Бети Фридан[15], на демонстрациите във връзка с Поправката за равни права и неподатливите на опитомяване шапки на Бела Абцуг[16], да очертаеш пределите на собствената си личност, след като тя бъде очертана наново — това е свобода, равна по величие на коя да е от американските свободи, за които Маделин бе учила в училище. Спомняше си онази вечер през 1973-та, когато семейството се събра пред телевизора в кабинета, за да гледа двубоя на корта между Били Джийн Кинг и Боби Ригс. Как Маделин, Алуин и Филида викаха за Били Джийн, а пък Алтън подкрепяше Боби Ригс. Как докато Кинг разкарваше Ригс нагоре-надолу по корта, биеше невъзможни за връщане сервиси и бележеше точки с неспасяеми удари, за които Боби беше твърде бавен, Алтън започна да се оплаква: „Играта не е честна! Ригс е твърде стар. Ако искат Джийн да си премери силите истински, трябва да я пуснат срещу Смит или Нюком“. Но нямаше никакво значение какво казва Алтън. Нямаше значение, че Боби Ригс бе на петдесет и пет, а Кинг на двайсет и девет, нито че Ригс не бе кой знае колко велик играч дори в своя апогей. Важното беше, че този мач се показваше по националната телевизия, в най-гледаното време, което от седмици наричаха „Битка на половете“, и че жената печелеше. Ако съществуваше знаков момент за момичетата от Маделиновото поколение, който да придава драматизъм на техните копнежи, да поставя във фокус техните очаквания от самите себе си и от живота, то това бяха именно тези два часа и петнайсет минути, през които цялата страна стана свидетел как мъж в бели шорти бива победен от жена — безапелационно разгромен дотолкова, че да не му остава друго, освен да прескочи тромаво мрежата след мач-пойнта. И дори това бе показателно: обикновено мрежата прескача победителят, не победеният. Е, що за мъжко поведение е да се държиш като победител, при положение че току-що си бил смлян от бой?

На първата сбирка на класа по актьорско майсторство професор Чърчил — плешив мъж с вид на огромна жаба — покани всички да се представят. Оказа се, че половината от присъстващите са студенти от Театралния департамент със сериозно отношение към актьорската и режисьорската професия. Маделин измънка нещо в смисъл че харесва Шекспир и Юджийн О’Нийл.

Дабни Карлайл стана и заяви:

— Бил съм известно време модел в Ню Йорк. Агентът ми ме посъветва да мина курс по актьорско майсторство. Така че, ето ме тук.

„Известно време“ означаваше една реклама за списание, която показваше неколцина добре сложени младежи по боксерки, които приличаха на атлетичните модели с изваяни тела, снимани от Лени Рифенщал[17], и стояха подредени в губеща се в далечината редица на плаж, чийто черен вулканичен пясък димеше около мраморните им ходила. Маделин видя снимката едва след като двамата бяха започнали да излизат — Дабни с въодушевление извади ценния артефакт от едно ръководство за бармани, където го държеше надлежно пригладен. Маделин аха да се пошегува, когато благоговейният блясък в изражението на Дабни я възпря. Затова тя предпочете да се поинтересува къде се намира този плаж (Монтаук) и защо пясъкът е толкова черен (не е), и колко са платили на Дабни („четирицифрена сума“), и какви са останалите момчета („жалки скапаняци“), и дали в момента носи същите боксерки. Понякога е трудно за едно момиче да проявява интерес към нещата, които вълнуват момчетата. Де да се интересуваше Дабни от кърлинг, или пък да искаше да участва в Модел ООН[18] — каквото и да е, само не модел. Или поне това бе истинското чувство, което Маделин установи, че е изпитала, след като се самоанализира по-късно. Тогава обаче — тъй като Дабни я предупреди да не пипа снимката, преди да я е ламинирал — тя прехвърли в главата си стандартните аргументи: че колкото и да е лошо да бъдат превръщани хората в обекти, появата на идеализиран мъжки образ в средствата за масова информация на практика е точка в полза на равенството между половете; че след като мъжете също са превръщани в обекти и се притесняват за външния вид и фигурата си, значи има надежда да започнат да разбират с какъв товар живее жената открай време и евентуално да се научат да проявяват повече такт към въпросите, свързани с телесното. Стигна дори дотам, да се възхищава на Дабни за куража да се съгласи да бъде сниман само по едни оскъдни сиви гащета.

С техния външен вид, разпределението им за романтични партньори в избрани драматизации по време на курса беше неизбежно. Маделин беше Розалинда за дървения Орландо на Дабни, Маги за неотзивчивия като брикет Брик от „Котка върху горещ ламаринен покрив“. За място на първата репетиция избраха дома на студентското братство на Дабни. Още с прекрачването през входната врата Маделин затвърди ненавистта си към организации като „Сигма Чи“. Наближаваше десет сутринта. Следите от отминалата „Хавайска нощ“ бяха все още видими — хавайският цветен венец, който висеше от окачения на стената трофей на лос, найлоновата поличка от „трева“, стъпкана на подгизналия от бира под — поличка, която, ако Маделин се поддадеше на опасно красивия Дабни Карлайл, би могла (в най-добрия случай) да види как се полюшва върху тялото на пияна девойка, следваща ритъма на огласяна от виковете на братята хавайска хула, или която поличка (в най-лошия случай, понеже коктейлите нерядко те карат да вършиш щуротии) да облече самата тя в стаята на гаджето си, за негово лично удоволствие. Двама от „братята“ се бяха излегнали на ниския диван и гледаха телевизия. При появата на Маделин се поразмърдаха, изплуваха от сумрака като шарани със зяпнала уста. Тя побърза да се запъти към стълбището в дъното, обзета от мисли, каквито винаги я спохождаха в обкръжението на братства и братя: че тяхната притегателна сила произлиза от примитивната нужда от закрила (едни неандерталски племена обединени срещу други неандерталски племена); че „кръщаването“ на първокурсниците (да те съблекат дибидюс, да ти сложат превръзка на очите и да те оставят във фоайето на хотел „Билтмор“ с билетче за автобус, лепнато за слабините) всява същите онези страхове от изнасилване и кастрация, срещу които членството в братство обещава закрила; че всеки, който мечтае да влезе в братство, страда от несигурност на характера, която трови връзките му с жените; че има нещо дълбоко не наред у изпитващите хомофобия младежи, които съсредоточават целия си живот около една хомоеротична обвързаност; че величествените сгради, поддържани благодарение на членския внос на поколения братя, са на практика терени за изнасилване на състудентки или впиянчване; че братствата неизменно вонят; че за нищо на света не би искал да се изкъпеш в къщата на братство; че само първокурсничките са достатъчно глупави да се появят на купон на братство; че Кели Троб си беше лягала с един от „Сигма Делта“, който само повтарял: „Сега го виждаш, сега не, сега го виждаш, сега не“; че подобно нещо няма никога да се случи точно на нея, Маделин.

Това, което не очакваше да види в подобно братство, бе русият и мълчалив Дабни да си учи репликите, седнал по шорти на сгъваем стол, босоног. Като се връщаше назад, Маделин разбираше, че не е имала избор. Двамата с Дабни бяха избрани един за друг едва ли не като за кралска сватба. Тя беше принц Чарлз на неговата принцеса Ди. Знаеше, че не го бива на сцената. Дабни беше артистичен колкото втора резерва нападател в отбора по американски футбол. В живота той малко се движеше и малко говореше. На сцената беше почти статичен, но пък имаше много реплики. Кулминацията на драматичната му изява представляваха моментите, когато напрежението на лицето му да си спомни репликите се доближаваше до емоцията, която се опитваше да пресъздаде.

Усилието да партнира на Дабни правеше Маделин по-скована и нервна отколкото беше по природа. Тя искаше да се падне в двойка с някой от талантливите студенти от класа. Предложи интересни откъси от „Виетнамизирането на Ню Джърси“ от Кристофър Дюран и Маметовата пиеса „Сексуални перверзни в Чикаго“, но желаещи не се появиха. Никой не искаше да се обрича на неуспех, като играе с нея.

Дабни не допускаше това да го разтревожи.

— Тия са пълни кретени — заяви той. — Никога няма да се докопат до пиеса, камо ли да ги поканят за участие във филм.

Беше по-пестелив на думи, отколкото би й се искало да бъде нейният истински приятел. И беше находчив колкото пластмасов манекен. Но физическото съвършенство на Дабни изтласкваше на заден план в мислите й всички тези истини. За пръв път й се случваше да има връзка, в която да не е по-красивата от двамата. Това леко я смущаваше. Но щеше да се справи. В три през нощта, докато Дабни спеше до нея, Маделин се улавяше да разглежда в унес всяка релефна коремна гънка, всеки изпъкнал мускул по тялото му. Обичаше да мери телесните мазнини на Дабни с дебеломер, опрян в талията му. Тънкият момент в рекламирането на бельо са коремните мускули, уверяваше я той, а коремни мускули се правят единствено с преси и хранителен режим. Удоволствието да разглежда тялото му се доближаваше до удоволствието, с което като малка наблюдаваше ловджийски хрътки. В недрата на това удоволствие, като въглен, който го разпалваше, тлееше едно страстно желание да стисне Дабни и да изцеди цялата му сила и красота. Всичко беше много първично, разгръщаше се плавно и Маделин се чувстваше фантастично. Проблемът беше, че не успя да си позволи да се наслаждава на Дабни, нито дори да го използва по някакъв начин, а просто допусна да се държи като стопроцентова калинка и да си внуши, че е влюбена в него. Очевидно се нуждаеше от емоции. Изпразненият от съдържание, безкрайно задоволяващ секс не я вълнуваше.

И така, започна да си повтаря, че актьорската игра на Дабни е „прибрана“ и „сдържана“. Харесваше й, че той е „сигурен в себе си“, че „няма нужда да доказва каквото и да било“ и че не е „фукльо“. Вместо да се притеснява, че е глупав, си каза, че е деликатен и сдържан. Вместо да страда, че му липсва достатъчно богата обща култура, реши да приеме, че е интуитивен. Преувеличаваше умствените способности на Дабни, за да не се чувства повърхностна, задето го желае физически. Поради същата причина му помагаше да си пише — е, добре, пишеше му — курсовите работи по литература и антропология, а получените шестици тълкуваше като знак за интелигентността му. Изпращаше го на кастинги за модели в Ню Йорк с целувки за късмет и го изслушваше, когато той й се жалваше горчиво от „педалите“, дето не се били възползвали от услугите му. В крайна сметка май щеше да излезе, че не е чак толкова съвършено красив. На фона на големите красавци беше просто средна хубост. Дори усмивката му не беше безупречна.

В края на семестъра студентите от класа по актьорско майсторство се срещаха на четири очи с преподавателя за получаване на обратна връзка. Чърчил посрещна Маделин с жълтеникава хищна усмивка, след което се отпусна бавно на стола с увисналата си двойна брадичка.

— Беше ми приятно да си в моя клас, Маделин — каза й. — Но не ставаш за актриса.

— Не се притеснявайте — насърчи го Маделин смирена, но спокойна. — Карайте направо.

— Имаш усет към езика, особено по отношение на Шекспир. Но гласът ти е писклив и изглеждаш притеснена на сцената. На челото ти има постоянна бръчка. Един вокален педагог би могъл да направи чудеса с гласа ти. Притеснява ме обаче притеснението ти. Ето, казах ти го направо. Бръчката.

— Нарича се мислене.

— В което няма лошо, ако играеше Елинор Рузвелт. Или Голда Меир. Но тези роли не изпадат много често.

Събрал пръстите си в пирамидка, Чърчил продължи:

— Щях да бъда по-дипломатичен, ако мислех, че е важно за теб. Но имам чувството, че нямаш намерение да ставаш професионална актриса, нали?

— Нямам намерение.

— Добре. Ти си красива. Ти си умна. Светът е в краката ти. Имаш благословията ми.

Когато Дабни се върна от срещата си с Чърчил, изглеждаше дори още по-самодоволен от обикновено.

— Е? — попита го Маделин. — Как мина?

— Казва, че съм идеален за сапуни.

— Имаш предвид реклами на сапуни?

Дабни се подразни.

— „Дните на нашия живот“, „Централна болница“. Говори ли ти нещо?

— Като комплимент ли ти го каза?

— Че как иначе? Актьорите в сапунените сериали са топ! Работят всеки ден, трупат пари и не им се налага да пътуват. Цялата тая работа с рекламата си беше чиста загуба на време. Майната му. Ще кажа на агента ми да се ослушва за кастинги за сапунени сериали.

Маделин посрещна тези думи с мълчание. Беше приела, че желанието на Дабни да се снима в реклами е временно, само колкото да изкара пари за университетската такса. Сега си даваше сметка, че нещата са по-сериозни. На практика тя излизаше с някакъв си модел.

— Какво мислиш? — попита я Дабни.

— Нищо.

— Кажи ми.

— Просто… не знам… съмнявам се господин Чърчил да има високо мнение за актьорската игра в „Дните на нашия живот“.

— Какво ни каза той още първия час? Че това е клас по актьорско майсторство. За хора, които искат да работят на сцена.

— На сцена не означава…

— На тебе какво ти каза? Каза ли ти, че ще станеш филмова звезда?

— Каза ми, че не ме бива за актриса.

— Наистина ли? Хм… — Дабни бръкна в джобовете си и се залюля на пети, сякаш доволен, че не му се налага лично да й съобщи тази присъда. — Затова ли си толкова ядосана? И се опитваш да разпердушиниш оценката ми?

— Не ти разпердушинвам оценката. Просто не съм сигурна, че си разбрал правилно онова, което ти е казал Чърчил.

Дабни се изсмя злостно.

— Не съм разбрал, значи. Защото съм тъпак. Аз съм един кретен, на когото му пишеш писмените работи по литература.

— Не знам. Със сарказма явно се оправяш чудесно.

— Леле, какъв съм късметлия! — продължи Дабни. — Че какво щях да правя, ако те нямаше теб? Ти, дето улавяш всички недоизказани неща вместо мен, нали така? Ти и талантът ти да улавяш недоизказаното. Сигурно е приятно да си богата и по цял ден да слухтиш за недоизказани неща. Какво знаеш ти за необходимостта да си изкарваш сам прехраната? Струва ти се о’кей да се подиграваш на рекламата ми. Защото не си влязла в колежа с футболна стипендия. А сега трябва да ми се изтърсиш тука и да ме направиш на пух и прах. Знаеш ли какво? Това е помия. Грозна помия. Писна ми от твоята снизходителност и от комплекса ти за превъзходство. И Чърчил е прав. Не ставаш за актриса.

Накрая Маделин се принуди да признае, че Дабни умее да се изразява много по-добре, отколкото бе очаквала. Биваше го също така да изрази цяла гама от чувства като гняв, отвращение, наранена гордост, а други като привързаност, страст и любов — да симулира. Очакваше го бляскава кариера в сапунените сериали.

Маделин и Дабни скъсаха през май, точно преди началото на лятото, а няма по-подходящо време от лятото, за да забравиш някого. Още щом си взе последния изпит, тя се прибра право в Притибрук. И за пръв път в живота си бе благодарна, че има толкова социално активни родители. При всичките коктейли и празненства на „Уилсън Лейн“, не й остана много време да остава насаме със себе си. През юли й се отвори възможност за стаж в едно поетическо общество с нестопанска цел, базирано в Ъпър Ийст Сайд, така че започна да пътува с влака до града. Работата й беше свързана с документацията около годишната награда „Нови гласове“, като задължението й беше да проверява дали формулярите са надлежно попълнени от кандидатите, преди да бъдат изпратени на оценителя (въпросната година — Хауард Немеров). Маделин не беше кой знае колко технически грамотна, но понеже всички други в офиса разбираха по-малко и от нея, в крайна сметка започнаха да се допитват до нея винаги, когато копирната машина или точково-матричният принтер отказваха да работят. Колежката й Бренда например дотичваше до бюрото й поне веднъж седмично и провлачваше с бебешки гласец:

— Би ли ми помогнала? Принтерът пак не е любезен с мен.

Единствената част от деня, която Маделин обичаше, беше обедната почивка, когато отиваше на разходка из душните, вонящи, вълнуващи улици, хапваше киш в едно френско бистро, тясно като пътека за боулинг, и наблюдаваше как са облечени жените на нейните години или малко по-възрастните от нея. Когато единственият й нормален колега я покани на питие след работа, тя отвърна хладно „Съжалявам, не мога“ и се опита да не се скапва, задето е наранила нечии чувства, като вместо това избра да се погрижи за своите.

Върна се в колежа последната година, решена да учи прилежно, да се съсредоточи върху кариерата си и твърдо да остане необвързана. Реши да действа мащабно и изпрати документи в „Йейл“ (английски език и литература) и в една организация за преподаване на английски в Китай, като наред с това кандидатства за стаж в рекламната агенция „Фут, Коун & Белдинг“ в Чикаго. Подготви се за стандартизирания тест за прием GRE с помощта на наръчник с примерни тестове. Езиковата част беше лесна. За математиката се наложи да си припомни някои неща от алгебрата в гимназията. Логическите задачи обаче бяха поражение за духа. „На годишния бал определен брой танцьори изпълняват любимия си танц със своя любим партньор. Алан танцува танго, Беки не се включва във валса. Джеймс и Шарлот са фантастична двойка. Кийт е великолепен в изпълнението на фокстрот, а Саймън изиграва отлична румба. Джесика танцува с Алан. Но Лора не танцува със Саймън. Можете ли да определите кой с кого танцува и кой е любимият танц на всеки от танцуващите?“ Логическото мислене не беше стихията на Маделин. Струваше й се нечестно да й задават подобни въпроси. Направи каквото пишеше в ръководството, онагледи с чертеж задачата, като постави на дансинг от лист хартия Алан, Беки, Джеймс, Шарлот, Кийт, Саймън, Джесика и Лора и ги разпредели по двойки според инструкциите. Но сложните маневри помежду им не бяха нещо, което мозъкът й можеше да проследи с лекота. Искаше да разбере защо Джеймс и Шарлот са фантастична двойка и дали Джесика и Алан ходят, и защо Лора не иска да танцува със Саймън, и дали Беки е сърдита и затова не танцува валс.

Един следобед на таблото с обявите пред „Хилел Хауз“ Маделин забеляза брошура, която информираше за лятно обучение в Еврейския университет в Йерусалим, финансирано от стипендия на името на Мелвин и Хети Грийнберг — и кандидатства. Като се възползва от контактите на Алтън в издателския свят, тя се облече делово и замина за Ню Йорк на неформално интервю с редактор от „Саймън енд Шустър“. Човекът се казваше Тери Уърт и някога вероятно бе минавал за идеалист; отличаваше се с остър ум и учеше английска филология, точно като Маделин, която онзи следобед завари в тесния, затрупан под ръкописи кабинет с изглед към мрачния каньон на Шесто Авеню мъж на средна възраст: баща на две деца със заплата под средната за някогашните му състуденти и служител, който всеки ден трябваше да предприема отвратителното седемдесет и пет минутно пътуване с влак до двуетажната си къща в Монклер, Ню Джърси. По отношение на книгата, която щеше да издаде същия месец — мемоарите на пътуващ фермер — Уърт каза: „Сега е затишието преди затишието“. Връчи на Маделин тесте ръкописи от приготвената за рецензиране купчина и предложи да й плаща по петдесет долара за рецензия.

Вместо да се заеме с ръкописите, Маделин взе метрото към Ийст Вилидж. След като си купи кесийка от хубавите бисквити на „Де Робертис“, влезе целеустремено в един фризьорски салон, където без много-много да се замисли се остави в ръцете на късокоса фризьорка лесбийка с провиснал кичур на тила.

— Отстрани я вземете ниско, а отгоре я оставете по-дълга — инструктира я Маделин.

— Сигурна ли сте? — попита фризьорката.

— Напълно.

И за да демонстрира решимост, си свали очилата. Четирийсет и пет минути по-късно, когато ги върна обратно на лицето си, остана ужасена и замаяна от трансформацията. Главата й се оказа доста голяма. Никога не си бе давала сметка за истинския й размер. Приличаше на Ани Ленъкс или Дейвид Бауи. На човек, с когото фризьорката би излязла.

Прическата а ла Ани Ленъкс обаче беше о’кей. Точно това търсеше Маделин — андрогенност. Щом се върна в колежа, чрез прическата заяви сериозните си намерения за необвързаност и до края на годината, когато бретонът й порасна влудяващо и тя не знаеше какво да го прави, остана категорична в позицията си. (Единствената й забежка бе онази нощ, когато доведе в стаята си Мичъл, но тогава не се случи нищо.) Маделин имаше да пише дипломна работа. Трябваше да се погрижи за бъдещето си. Последното, от което имаше нужда, бе някое момче да я отклонява от работата й и да нарушава вътрешното й равновесие. После обаче, по време на пролетния семестър, срещна Ленард Банкхед и решимостта й отиде на кино.

Ленард не се бръснеше редовно. Тютюнът му „Скол“ беше с ментов аромат, по-чист и по-приятен, отколкото тя бе очаквала. Винаги когато вдигнеше глава и го засечеше да я гледа с очи като на санбернар (пълни с похот, може би, но в същото време очи на вярно добиче, готово да те измъкне от лавина), Маделин не успяваше да се удържи и задържаше погледа си върху него една идея по-дълго, а това означаваше много.

Една вечер в началото на март, когато тя отиде до библиотеката „Рокфелер“, за да си вземе запазената от преподавателя книга за упражнението по „Семиотика 211“, завари Ленард там. Беше се облегнал на плота и разговаряше оживено с дежурната библиотекарка, която за зла врага беше доста симпатична и с бюст като на Бети Пейдж[19].

— Помисли обаче — тъкмо казваше Ленард на момичето. — Помисли от гледната точка на мухата.

— Добре, аз съм муха — гърлено се засмя момичето.

— Движим се бавно в сравнение с тях. Виждат замахването от милиони километри разстояние. И си казват: „Събуди ме, като замахнат по-наблизо“.

Забелязала Маделин, девойката вметна към Ленард:

— Само секунда.

Маделин подаде заявката си, а дежурната я взе и отиде да я изпълни.

— Балзак ли си вземаш? — попита Ленард.

— Да.

— Балзак ще спаси света.

В друг случай Маделин би му отговорила достойно, би разполагала с достатъчно коментари по темата Балзак. Но сега мисълта й беше изпразнена от съдържание. Забрави дори да се усмихне, преди той най-сетне да отвърне глава.

Бети Пейдж се върна с поръчката на Маделин, плъзна книгата към нея и моментално насочи вниманието си към Ленард. Той не беше същият като в час, изглеждаше по-жизнерадостен, преливащ от енергия. Повдигна вежди, като ги набръчка а ла Джак Никълсън, и продължи:

— Теорията ми за домашната муха е свързана с теорията за това защо времето лети по-бързо, когато започнеш да остаряваш.

— И защо? — поинтересува се момичето.

— Пропорционално е — обясни Ленард. — Когато си на пет, си живял някакви си две хиляди дни. Докато станеш на петдесет, си живял около двайсет хиляди дни. Така че когато си на пет, един ден ти се струва по-дълъг, защото е по-голям процент от цялото.

— Аха, ясно, и после… — насърчи го момичето.

Но Маделин схвана какво има предвид той.

— Звучи логично — намеси се в разговора им. — Винаги съм се питала защо е така.

— Просто теория — усмихна се Ленард.

Бети Пейдж плясна Ленард по ръката, за да си върне вниманието му.

— Мухите невинаги са толкова бързи — каза тя. — Хващала съм муха с голи ръце.

— Особено през зимата — потвърди Ленард. — Сигурно и аз бих бил такава муха. От ония тъпи зимни мухи.

Тъй като нямаше убедително извинение да продължава да виси пред гишето за запазени книги, Маделин пъхна Балзак в чантата си и се отправи към изхода.

В дните, когато имаха семиотика, започна да се облича различно. Сваляше обиците с диамантче и оставяше ушите си голи. Застояваше се пред огледалото и разсъждаваше дали големите очила тип Ани Хол й придават нюуейвско излъчване. Стигна до извода, че не, не й придават, след което си сложи лещите. Изрови чифт кожени боти, купени на църковна разпродажба във Виналхейвън. Вдигна си яката и гледаше да носи повече черно.

Четвъртата седмица Зипърстайн даде за четене „Ролята на читателя“ от Умберто Еко. Маделин не остана особено впечатлена. Като читател, тя не беше чак толкова заинтригувана от читателя. По-скоро я интересуваше тази все по-тайнствена единица: писателя. Маделин имаше чувството, че повечето теоретици на семиотиката са били задръстени като малки, често малтретирани или пренебрегвани, и това е насочило натрупалата се ярост към литературата. Изпитали са желание да омаловажат автора. Искали са книгата, тази трудна, преходна победа, да бъде текст — условен, неопределен и отворен към предложения. Искали са читателят да е централната фигура. Защото самите те са били читатели.

Докато Маделин беше напълно съгласна с идеята за гения. Тя очакваше книгата да я заведе на места, където сама не би могла да отиде. Беше на мнение, че писателят трябва да вложи повече усилия в писането на книгата, отколкото тя в четенето й. Що се отнася до писмеността и литературата, Маделин изповядваше една добродетел, която вече не се ценеше: яснотата. Седмицата, след като прочетоха Еко, четоха части от „Писмеността и различието“ на Дерида. После преминаха на „За деконструкцията“ от Джонатан Калър и Маделин се появи в час за пръв път готова да допринесе с нещо за дискусията. Преди да успее да се включи обаче, Търстън я изпревари.

— Калър става, това е най-многото, което мога да кажа — декларира той.

— Какво не ти хареса? — попита преподавателят.

Търстън бе опрял коляно о ръба на дискусионната маса.

Вдигна стола на задните му крака и сбърчи чело.

— Върви леко и прочее — продължи. — Има добра аргументация, всичко. Въпросът обаче е дали можеш да използваш дискредитиран дискурс — като да речем разума, — за да обясниш нещо толкова парадигматично революционно като деконструкцията.

Маделин се огледа около себе си, за да намери евентуални съмишленици, готови да направят гримаса, но всички явно слушаха с интерес Търстън.

— Би ли обяснил по-подробно? — подкани го Зипърстайн.

— Ами, имам предвид преди всичко, че разумът е дискурс като всеки друг, нали? Само дето е наситен с чувство за абсолютна истина, защото е привилегированият дискурс на Запада. Това, което казва Дерида, е, че трябва да използваме разума, понеже, видите ли, разумът е единственото, което имаме. Но в същото време не бива да забравяме, че сам по себе си езикът е по природа неразумен. Благодарение на разума човек трябва да се измъкне от безразсъдството. — Той повдигна ръкава на тениската си и се почеса по кокалестото рамо. — Калър, от своя страна, все още ползва старата система. Моно вместо стерео. Така че от моя гледна точка… да, за мен книгата е донякъде разочароваща.

Настъпи тишина. Която се задълбочи.

— Не знам — подхвана Маделин и погледна Ленард за подкрепа. — Може да е само мое мнение, но нима не беше облекчение поне веднъж да прочетем нещо логически издържано? Калър придава лесносмилаема форма на всичко казано от Еко и Дерида.

Търстън извърна бавно глава, за да погледне Маделин от другия край на масата.

— Не съм казал, че е лошо — обясни. — Добре си е. Просто написаното от Калър е от друг порядък спрямо Дерида. Всеки гений има нужда от някой, който да го обясни. Калър е точно това за Дерида.

Маделин сви рамене:

— Аз придобих доста по-добра представа за деконструкцията след като прочетох Калър — не мога да кажа същото за прочита на Дерида.

Търстън положи огромни усилия да осмисли гледната й точка.

— Опростяването по замисъл е нещо просто — обясни.

Малко след това часът свърши и Маделин не успя да преглътне гнева си. На излизане от „Сейлс Хол“ видя Ленард на стълбите, с кутийка кола в ръка. Запъти се право към него и каза:

— Благодаря, че ми помогна.

— Моля?

— Мислех, че си на моя страна. Защо не каза нито дума в час?

— Първият Закон на термодинамиката — отвърна Ленард. — Запазване на енергията.

— Не си ли съгласен с мен?

— Съм и не съм.

— Калър не ти харесва, така ли?

— Напротив, става. Но тежката артилерия е Дерида. Не можеш да го зачеркнеш с лека ръка.

Маделин изглежда се колебаеше, но не Дерида беше обектът на нейната ярост.

— Като се има предвид, че Търстън непрекъснато тръби как се прекланял пред езика, е някак необяснимо защо използва толкова жаргон. Днес употреби думата фалос три пъти.

Ленард се усмихна:

— Сигурно си мисли, че да казваш нещо е като да го имаш.

— Направо ме побърква.

— Искаш ли да си вземем кафе?

— И фашист. Тя също му е любима. Знаеш ли химическото чистене на улица „Тейър“? Нарече ги фашисти.

— Сигурно са му колосали дрехите на кокал.

— Да — кимна Маделин.

— Какво да?

— Току-що ме покани на кафе.

— Нима? — възкликна Ленард. — Вярно, поканих те. Хайде, да си вземем кафе.

Ленард не искаше да ходят в „Блу Рум“. Не му било приятно да е сред състуденти. Излязоха от кампуса през „Уейланд Арч“ и закрачиха по „Хоуп“ нагоре към забавачницата „Фокс Пойнт“.

Докато вървяха, Ленард сегиз-тогиз се изплюваше в кутийката от кола.

— Извини ме за отвратителния навик — рече.

Маделин сбърчи нос.

— Все така ли ще я караш?

— Не — отвърна Ленард. — Дори не знам защо го правя. Останало ми е от дивашките години.

Щом стигнаха до кофа за боклук, той хвърли кутийката от кола и изплю тютюна.

Няколко пресечки по-нататък красивите градинки с лалета и карамфили на кампуса отстъпиха място на голи улици без дървета, но с жизнерадостно пъстри работнически къщи от двете страни. Минаха покрай португалска фурна и португалски рибен магазин, където се продаваха сардини и сепия. Тук децата не разполагаха с дворове да си играят, но изглеждаха напълно доволни да си карат колелата нагоре-надолу по пустите тротоари. По-нататък, недалеч от магистралата, имаше няколко склада, както и — на ъгъла на „Уикъндън“ — квартално ресторантче.

Ленард предпочете да седнат на бара.

— Трябва да съм по-близо до тези парчета пай — обясни, — за да видя кое от тях ще ме повика.

Докато Маделин си придърпваше висок стол, за да седне до събеседника си, той оглеждаше витрината с десертите.

— Спомняш ли си времето, когато с ябълковия пай сервираха бучки сирене? — попита.

— Смътно — призна Маделин.

— Май вече не го правят. С теб сигурно сме единствените, които си го спомнят.

— Всъщност за себе си не го твърдя категорично.

— Така ли? Нима не си опитвала ябълков пай с парченце уисконсински чедър? Колко жалко.

— Сигурно биха ти сложили парче сирене върху пая, ако помолиш.

— Не съм казал, че ми харесва. Просто оплаквам безвъзвратно отминалото.

Разговорът увисна. И изведнъж, за своя изненада, Маделин бе обзета от паника. Усещаше тишината като отправено обвинение. В същото време безпокойството й, че мълчат, й пречеше да каже каквото и да било.

Макар да не й беше приятно да е нервна, в известен смисъл все пак й беше приятно. Отдавна не се бе чувствала така в присъствието на мъж.

Сервитьорката беше в дъното на бара и си говореше с друг посетител.

— Е, защо се записа в курса на Зипърстайн? — попита тя.

— Философски интерес. Буквално. В днешно време философията се занимава изцяло с теорията на езика. Чиста лингвистика. Така че реших да пробвам.

— Не учиш ли биология?

— Да, всъщност това ми е основната специалност — кимна Ленард. — Философията е нещо допълнително.

Маделин си даде сметка, че никога не е излизала с момче, решило да се занимава с наука.

— Докторска степен ли искаш да вземеш?

— Точно в момента искам да привлека вниманието на сервитьорката.

Ленард напразно помаха няколко пъти.

— Горещо ли е тука?

Без да дочака отговор, той бръкна в задния джоб на джинсите си и измъкна голяма синя каубойска кърпа, сложи си я на главата, върза я на тила и я донамести с няколко пестеливи, прецизни движения, докато постигна задоволяващ го резултат. Маделин проследи процедурата с чувство на леко разочарование. Тази бандана й навяваше мисли за плетени топки хек, хипарски банди като „Грейтфул Дед“ и здравословни кълнове люцерна — можеше да мине и без трите. От друга страна обаче беше впечатлена от огромния Ленард до себе си. Внушителната му осанка, съчетана с мекотата — изтънчеността едва ли не — на гласа му, внушаваше на Маделин странно приказно чувство, все едно беше принцеса, седнала до великан с нежна душа.

— Работата е там — продължаваше да гледа в посоката на сервитьорката Ленард, — че интересът ми към философията не се дължи на лингвистиката. Това, което ме заинтригува във философията, бяха вечните истини. Да се научиш как да умреш и прочие. Докато сега е по-скоро: „Какво имаме предвид, като казваме, че умираме“; „Какво имаме предвид, като казваме, че умираме“.

Сервитьорката най-после се появи. Маделин си поръча салата с плодове, зеленчуци и извара. Щом останаха сами, Ленард завъртя стола надясно, така че коленете им за момент се докоснаха.

— Колко чисто женско от твоя страна — изкоментира.

— Моля?

— Извара!

— Обичам извара!

— На диета ли си? Не ми приличаш като човек на диета.

— Защо се интересуваш? — попита Маделин.

И тук, за първи път, Ленард като че ли се стресна. Лицето му под банданата се наля с цвят, той се извъртя настрани, като прекъсна визуалния контакт.

— Просто съм любопитен.

Секунда по-късно се завъртя обратно и продължи разговора.

— Дерида би трябвало да звучи доста по-ясно на френски — каза. — Говори се, че прозата му в оригинал е кристално ясна.

— Ами тогава сигурно трябва да го чета на френски.

— Знаеш френски? — изгледа я Ленард, впечатлен.

— Не се справям кой знае колко добре. Мога да чета Флобер.

И тогава Маделин допусна огромна грешка. Нещата с Ленард вървяха толкова добре, настроението беше толкова обещаващо — дори времето беше на тяхна страна, защото след като се нахраниха и си тръгнаха към кампуса, мартенският дъждец ги подгони да се пъхнат под сгъваемия чадър на Маделин, — толкова обещаващо, че я обзе чувство като едно време, в детските й години, когато я черпеха с нещо тестено или десерт, едно щастие тъй преизпълнено с осъзнаването на неговата мимолетност, че тя го вкусваше на мънички хапчици, за да задържи кремката или еклера възможно най-дълго. По същия начин, вместо да види накъде отива следобедът, Маделин реши да спре развитието му, да си остави нещичко за после, и обяви на Ленард, че се прибира да учи.

На раздяла не се целунаха. Нямаше дори опит за подобна близост. Ленард, свит под чадъра, набързо изстреля „Лека“ и хукна през дъжда с наведена глава. Маделин се върна в „Нарагансет“. Просна се на леглото и дълго време не помръдна.

Дните до следващия час „Семиотика 211“ се влачеха мъчително. Маделин дойде по-рано и седна близо до обичайното място на Ленард. Но той се появи с десетминутно закъснение и седна на празния стол до преподавателя. По време на часа не си отвори устата и нито веднъж не погледна към Маделин. Лицето му изглеждаше подпухнало, надолу по едната му буза сякаш минаваше сянка. Щом часът свърши, Ленард пръв се изнесе през вратата.

Следващата седмица изобщо не се появи.

Така че Маделин остана да се оправя със семиотиката — както и със Зипърстайн и последователите му — съвсем сама.

Вече бяха стигнали до „За граматологията“ на Дерида. Вътре пишеше неща като: „В този смисъл то е Aufhebung на останалите писмености, особено на йероглифната писменост и на лайбницианската характеристика, които преди това бяха критикувани с един и същи жест“[20]. В поетично настроение, Дерида продължаваше така: „Самият живот е този, който издава писмеността в нефонетичния й момент. Същевременно тя заплашва дъха, духа, историята като съотнасяне на духа със себе си. Тя е краят му, крайността му, парализата му“.

Понеже Дерида твърдеше, че в природата на езика е заложено да подрива всеки смисъл, породен от самия него, Маделин се питаше как Дерида очаква от нея да разбере неговия смисъл. Може би не очакваше. И затова използваше толкова много тайнствени термини, такива засукани параграфи. Това беше и причината да казва каквото казваше в изречения, за които отнема минута само докато разпознаеш подлога. (Възможно ли е изобщо „достигането до многоизмерността и до нелинеаризираната времевост“ да бъде подлог?)

Да четеш роман, след като си чел семиотична теория, беше като да тичаш с празни ръце, след като си тичал с гирички. След занятието по „Семиотика 211“ Маделин се изстрелваше директно в библиотеката „Рокфелер“ на ниво Б, където рафтовете изпускаха живителен мирис на прах и плесен, и грабваше нещо — каквото и да е, „Домът на веселието“, „Даниел Деронда“, — за да си възстанови баланса и здравия разум. Колко прекрасно е едно изречение да е логически свързано с предходното! Каква прелестна вина изпитваше Маделин, докато греховно се наслаждаваше на повествованието! С романа от XIX век тя се чувстваше в безопасност. В него се очакваше да има хора. На тези хора щеше да им се случи нещо на място, което наподобяваше света.

Освен това при Уортън и Остин изобилстваше от сватби. И имаше всякакви типажи неустоимо меланхолични мъже.

Следващия четвъртък Маделин отиде на семиотика облечена с норвежки пуловер на снежинки. Беше се върнала към очилата си. За втора поредна седмица Ленард не се появяваше. Маделин се тревожеше, че може да е зарязал този предмет, макар че към края на семестъра беше късно да го прави. Зипърстайн каза:

— Някой да е виждал господин Банкхед? Да не е болен?

Никой не знаеше. Търстън се появи с момиче на име Касандра Харт, и двамата подсмърчащи и бледи като наркомани. Търстън извади тънкописец и написа на голото рамо на Касандра: „Кожата е изкуствена“.

Зипърстайн беше във весело настроение. Току-що се бе завърнал от конференция в Ню Йорк и беше облечен по-различно от обикновено. Докато го слушаше да говори за доклада си, който бил изнесъл в университета „Ню Скул“, Маделин изведнъж получи прозрение. За Зипърстайн семиотиката беше формата, която бе приела личната му криза на средната възраст. Превръщането му в семиотик му позволяваше да носи кожено яке, да прелита до Ванкувър, за да присъства на панорама на режисьора Дъглас Сърк и да забърсва неориентираните сексапилни студентки в курсовете си. Вместо да напусне жена си, Зипърстайн бе напуснал катедрата по английска филология. Вместо да си купи спортна кола, си беше купил деконструкция.

Настани се край масата за дискусии и заговори:

— Надявам се, че сте прочели броя на „Семиотекст(е)“ за тази седмица. Във връзка с Лиотар и в знак на почит към Гъртруд Стайн, нека ви кажа следното: що се отнася до желанието, там няма там[21].

Толкова. Това беше жокерът на Зипърстайн. Седеше пред студентите си, мигаше и чакаше някой да му отговори. И сякаш бе обзет от цялото търпение на света.

Маделин бе пожелала да узнае що е това семиотика. Да е наясно за какво е цялата тази врява. Е, вече като че ли имаше представа.

Но после, на десетата седмица, по напълно несвързани с учебния процес причини, семиотиката започна да й се изяснява.

Една петъчна вечер през април, малко след единайсет, Маделин си четеше в леглото. Определената за седмицата книга беше „Фрагменти на любовния дискурс“ от Ролан Барт. За книга, която имаше претенциите да е посветена на любовта, не изглеждаше много романтична. Корицата й беше унило шоколадовокафява, заглавието — тюркоазено. Нямаше снимка на автора, нито кратка биография, в която да се споменават предишни негови творби.

Маделин държеше книгата в скута си. С дясната си ръка ядеше фъстъчено масло направо от буркана. Лъжичката лепваше идеално на извивката на небцето й, като даваше възможност на маслото да се разтопи постепенно и да потече върху езика й.

Тя разгърна книгата и зачете:

В днешно време необходимостта от тази книга се определя от едно съображение и то е изключителната самота на любовния дискурс.[22]

Навън температурата, която се бе задържала ниска през целия март, изведнъж бе скочила до десетина градуса. Настъпилото в резултат на това размразяване бе смущаващо в своята внезапност, от улуците и водосточните тръби капеше, по тротоарите се образуваха локви, улиците се наводниха, чуваше се постоянен шум от спускането на вода по хълма.

Маделин бе отворила прозорците си, през които нахлуваше влажният мрак. Облиза лъжицата и продължи да чете:

Всичко, казано тук за очакването, за безпокойството, за спомена, не е нищо друго освен скромно допълнение, предложено на читателя, за да бъде завладян от него, да прибави, да отнеме нещо или да го предаде на другите; около фигурата играчите си пускат един другиму пръстена; понякога някой в последния момент случайно задържа още една секунда пръстена, преди да го предаде. (В идеалния случай книгата би била съвместно дело: „На Читателите — на Влюбените — Обединени.“)

Не беше само защото подобно писане изглеждаше красиво в очите на Маделин. Не беше и защото тези първи Бартови изречения бяха наситени с дълбок смисъл. Не беше просто облекчението от късмета да попадне на книга, върху която би могла да напише курсова работа. Това, което накара Маделин да се изправи в леглото, се доближаваше повече до причината, поради която изобщо четеше и винаги бе обичала книгите. За нея книгите бяха знак, че не е сама. В тях тя намираше израз на едно спотаявано безмълвно до момента чувство. В леглото в петък вечер, по пижама, с вързана на конска опашка коса и зацапани очила, докато нагъваше фъстъчено масло направо от буркана, Маделин тънеше в състояние на безгранична самота.

Самота, свързана с Ленард. С чувствата й към него и с това, че с никого не можеше да ги сподели. С това колко го харесваше и колко малко знаеше за него. Колко отчаяно копнееше да го види и колко трудно бе това.

През последните дни самотата я подтикна да проведе разузнаване. Заговори за „Семиотика 211“ със съквартирантките си, спомена Търстън, Касандра и Ленард. Оказа се, че Аби познава Ленард от първата година.

— Що за човек е? — поинтересува се Маделин.

— У него има нещо свръх, едно напрежение. Много е умен, но излъчва напрежение. Беше свикнал да ми звъни непрекъснато. В смисъл, всеки ден.

— Харесваше ли те?

— Не, просто искаше да си говорим. Държеше ме на телефона по час.

— И за какво си говорехте?

— За всичко! За връзката му. За моята връзка. За родителите му, за моите родители. Как Джими Картър бил нападнат от блатен заек[23], което му беше любима тема. Можеше да кара до безкрай.

— С кого излизаше?

— С една Минди. Но скъсаха. Тогава всъщност започна да ми звъни непрекъснато. Обаждаше се по шест пъти на ден. Само повтаряше колко прекрасно миришела Минди. Мирисът на тялото й бил съвършено съвместим с този на Ленард, химически. Тревожеше се, че повече няма да срещне момиче, което да му мирише по подобен начин. Казах му, че вероятно е усещал лосиона й за тяло. Не, кожата й била. Съвършена химия. Та ето какъв е. — Млъкна, за да огледа по-внимателно Маделин. — Ти защо питаш? Харесваш ли го?

— Просто сме в един курс — смотолеви Маделин.

— Искаш ли да го поканя на вечеря?

— Не съм казала такова нещо.

— Ще го поканя — кимна Аби.

Вечерята беше уговорена за четвъртък вечерта преди три дни. Ленард се появи, като любезно донесе подарък — комплект кухненски кърпи. Беше се облякъл официално, с бяла риза с тъничка вратовръзка, дългата му коса бе вързана на конска опашка като на шотландски боец. Изглеждаше вълнуващо искрен, като каза здрасти на Аби, подаде й опакования подарък и й благодари за поканата.

Маделин правеше всичко по силите си да не изглежда прекалено трескава. По време на вечерята обръщаше внимание на Брайън Уийгър, чийто дъх миришеше на кучешка храна. На няколко пъти, когато поглеждаше към Ленард, го засичаше да я гледа вцепенен, едва ли не тревожен. По-късно, когато тя беше в кухнята и миеше чиниите, Ленард влезе. Тя се обърна и го видя да разглежда една издутина на стената.

— Това сигурно е от някогашната централна газова инсталация — отбеляза той.

Маделин погледна мястото, покрито с много слоеве боя.

— В тези стари къщи са използвали газени лампи — продължи той. — Сигурно е трябвало да изпомпват газта от мазето. Ако нечий кран е изпускал, се получавал теч. В ония времена газта не е миришела. Започват да прибавят метилмеркаптан едва по-късно.

— Добре е да го знам — кимна Маделин.

— Това място си е било същински барутен погреб. — Ленард почука стърчащия кран с нокът и погледна многозначително Маделин в лицето.

— Напоследък не ходя на семиотика — рече.

— Знам.

Главата на Ленард стърчеше доста над нейната, но в един момент той се наведе плавно, като добродушно животно вегетарианец, и прошепна:

— Не се чувствах добре.

— Болен ли беше?

— Вече се оправям.

Оливия се провикна откъм дневната:

— Желаещи за коняк „Деламейн“? Голяма вкусотия!

— Аз бих пийнал — обади се Брайън Уийгър. — Убиец е.

Ленард продължи:

— Кухненските кърпи стават ли?

— Моля?

— Кухненските кърпи. Донесох ви комплект.

— О, да, супер са — побърза да отговори Маделин. — Идеални са. Ще ги използваме! Благодаря.

— Бих донесъл вино или уиски, но така би постъпил баща ми.

— Не искаш да правиш нищо, което е правил баща ти?

Лицето и гласът на Ленард останаха тържествени, докато отговаряше.

— Баща ми е депресар, който се лекува с алкохол. Майка ми е горе-долу същата работа.

— Къде живеят?

— Разведени са. Майка ми още си е в Портланд, където съм роден. Татко е в Европа. Живее в Антверпен. Поне за последно беше там.

Размяната на реплики бе обнадеждаваща, в известен смисъл. Ленард споделяше лична информация. От друга страна информацията показваше, че е имал проблемни отношения с родителите си, които на свой ред бяха с проблеми, а Маделин се беше зарекла да излиза само с момчета, които харесват родителите си.

— С какво се занимава твоят баща? — поинтересува се Ленард.

Хваната неподготвена, Маделин се поколеба.

— Преди работеше в колеж. Вече е пенсионер.

— Преподавател ли е бил?

— Не, президент.

Ленард направи гримаса.

— Ох.

— На съвсем малък колеж. В Ню Джърси. „Бакстър“.

Аби дойде да вземе чаши. Ленард й помогна, като ги свали от най-горния рафт. Щом тя излезе, се обърна обратно към Маделин и каза някак с болка:

— Дават един филм на Фелини другата седмица, в „Кейбъл Кар“ — „Амаркорд“.

Маделин го погледна окуражително. Съществуваха всякакви остарели, извадени от романите думи, които описваха как се чувства, думи като трепетна. Но си имаше свои правила. Първото й правило гласеше, че трябва да бъде поканена на среща, а не обратното.

— Мисля, че го дават в събота — продължи Ленард.

— Тази събота ли?

— Харесваш ли Фелини?

В отговора на този въпрос Маделин не видя противоречие с правилото й.

— Да ти кажа ли нещо срамно? — каза. — Никога не съм гледала филм на Фелини.

— Значи ще гледаш — каза Ленард. — Ще ти се обадя.

— Добре.

— Имам ли ти номера? А, да, имам го. Същият е като на Аби.

— Да ти го напиша ли? — предложи Маделин.

— Не, имам го.

И се изправи, същински бронтозавър, за да заеме мястото си сред върхарите на дърветата.

До края на седмицата Маделин не смееше да излезе вечер, да не би Ленард да се обади. Веднага щом се върнеше от училище, питаше съквартирантките си дали се е обаждал в нейно отсъствие.

— Вчера се обади някой — каза Оливия в четвъртък. — Докато бях в банята.

— Защо не ми каза?

— Извинявай, забравих.

— Кой беше?

— Не се представи.

— Приличаше ли на Ленард?

— Не обърнах внимание. Тъкмо бях излязла изпод душа и цялата капех.

— Благодаря, че си записала съобщението за мен.

— Сориии! — провлачи Оливия. — Боже. Говорим за някакви си две секунди разговор. Каза, че ще се обади пак.

И ето че беше петък вечер — петък вечер! — и Маделин бе отказала да излезе с Аби и Оливия, за да остане да чака край телефона. Четеше „Любовният дискурс“ и се дивеше на това колко добре подхожда текстът на собствения й живот.

Очакване

ОЧАКВАНЕ. Тревожно вълнение, предизвикано от чакането на любимото същество заради малки закъснения (срещи, телефони, писма, завръщания).

… Очакването е омагьосване: получил съм нареждането да не мърдам. Чакането на телефонния звън е така изтъкано от дребни забрани, до безкрай, че стига до невъзможното за признаване: не си позволявам да изляза от стаята, да отида до тоалетната, дори да телефонирам (за да не заемам апарата)…

Чуваше работещия в апартамента на долния етаж телевизор. Спалнята на Маделин гледаше към купола на щатския Капитолий, който бляскаше на тъмното небе. Централното отопление, което нямаше как да контролират, продължаваше да работи, радиаторът безполезно къркореше и съскаше.

Колкото повече се замисляше, толкова повече Маделин разбираше, че тази изключителна самота не просто описва начина, по който тя се чувства спрямо Ленард. Тази самота обясняваше как се чувства винаги когато е влюбена. Тя обясняваше същността на любовта и — евентуално — какво не й е наред.

Телефонът звънна.

Маделин се изправи в леглото. Подгъна страницата, която четеше. Изчака толкова дълго, колкото успя (три позвънявания), преди да отговори.

— Ало?

— Мади?

Беше Алтън, обаждаше се от Притибрук.

— О, здрасти, татко.

— Не прекалявай с ентусиазма.

— Уча.

Както му беше навик, без излишни любезности, той премина на актуалния въпрос:

— Двамата с майка ти обсъждаме дипломирането ти.

В първия момент Маделин си помисли, че Алтън има предвид как обсъждат бъдещето й. Но после осъзна, че баща й всъщност говори за самото празненство и организацията на пътуването им.

— Още е април — каза тя. — Дипломирането е чак през юни.

— От опита ми с университетските градчета съм наясно, че хотелите се запълват месеци предварително. Така че, ето какви са вариантите. Слушаш ли?

— Да — и в същия миг престана да внимава в разговора. Бръкна с лъжицата в буркана с фъстъчено масло и я вдигна към устата си, като този път просто я облиза.

В телефона гласът на Алтън казваше:

— Първи вариант: двамата с майка ти идваме вечерта преди церемонията, отсядаме в хотел и те водим на вечеря. Втори вариант: идваме в деня на дипломирането, закусваме с теб и си тръгваме след церемонията. За нас и двете предложения са приемливи. Ти избираш. Но нека ти обясня предимствата и недостатъците на всеки от двата сценария.

Маделин тъкмо се канеше да отговори, когато в разговора се включи Филида, вдигнала другия телефонен апарат:

— Здрасти, скъпа. Дано не сме те събудили.

— Не сме я събудили — изджафка Алтън. — Единайсет часа не е неприлично късно в колеж. Особено в петък. Хей, защо си у дома в петък вечер? Да не ти е излязла пъпка?

— Здрасти, мамо — предпочете да не му отговаря Маделин.

— Мади, скъпа, правим някои промени в стаята ти и искахме да те питаме…

— Правите промени в стаята ми?

— Да, има нужда от освежаване и…

— Моята стая?

— Да. Мислех си да сложим нов мокет в зелено. От онова хубавото зелено, нали.

— Не! — изкрещя Маделин.

— Мади, стаята ти стоя непокътната цели четири години — ще рече човек, че е храм! Ще ми се да можем да я използваме като стая за гости от време на време, заради вътрешната баня. Пак ще си е твоята стая, когато си идваш, не се притеснявай. Винаги ще си остане твоята стая.

— Ами тапетите?

— Стари са. Лющят се.

— Не можете да ми смените тапетите!

— Ох, добре. Тапетите ще ги оставим. Но мокета…

— Извинете — намеси се Алтън с нетърпящ възражение тон. — Ставаше въпрос за дипломирането й. Фил, крадеш ми графика. Оправяйте се с въпросите за ремонта друг път. Така, Мади, нека обсъдим минусите и плюсовете. Когато братовчед ти се дипломира в „Уилямс“, имахме обща вечеря след церемонията. И ако си спомняш, Доутс през цялото време се оплакваше, че изпуска всички партита — и си тръгна по средата на вечерята. Та, двамата с майка ти наистина бихме искали да останем една вечер — или две, — ако ще те видим. Но ако ще си ангажирана, може би вариантът със закуската е по-смислен.

— Има два месеца до дипломирането. Още не съм и помисляла по въпроса.

— Така казах и аз на баща ти — рече Филида.

На Маделин й мина през ума, че задържа линията.

— Нека си помисля — каза набързо. — Трябва да затварям. Уча.

— Ако ще оставаме да преспим — продължи Алтън, — бих искал тези дни да направя резервация.

— Обади ми се по-късно. Нека помисля. Обади ми се в неделя.

Алтън не си беше свършил репликата, когато тя му затвори, така че когато телефонът иззвъня двайсет секунди по-късно, Маделин вдигна и каза:

— Татко, стига вече. Не е задължително да го решим тази вечер.

В другия край линията замлъкна. След това се обади мъжки глас:

— Не е нужно да ме наричаш татко.

— О, боже! Ленард? Извинявай! Помислих, че е баща ми. Побъркал се е с това дипломиране и иска да планира всичко.

— Самият аз нещо съм се побъркал.

— За какво?

— Заради това обаждане.

Хубаво. Маделин прокара пръст по долната си устна.

— Успокои ли се, или предпочиташ да звъннеш по-късно?

— В момента съм достатъчно спокоен, благодаря ти.

Маделин го изчака да продължи. Но продължение нямаше.

— Ти за нещо конкретно ли? — подкани го тя.

— Да. Онзи филм на Фелини? Надявах се, че евентуално, ако не си твърде… знам, че не е много възпитано да се звъни толкова късно, но бях в лабораторията.

В гласа на Ленард се долавяше известна нервност. Което не беше хубаво. Маделин не харесваше нервни мъже. Нервните мъже бяха нервни по някаква причина. До този момент Ленард й бе изглеждал по-скоро от типа на изстрадалите, не на нервните. Изстрадалите й звучаха по-добре.

— Това изречение не ми се струва завършено — отбеляза тя.

— Какво остана неказано? — попита Ленард.

— Ами, да речем: „Би ли дошла с мен“?

— Бих бил щастлив — каза Ленард.

Маделин смръщи чело в слушалката. Имаше чувството, че Ленард е режисирал тази сцена като шахматист, който планира играта си осем хода напред. Тъкмо се канеше да възроптае, когато той рече:

— Извинявай. Не е смешно. — Прокашля се комично. — Виж, би ли била така добра да дойдеш с мен на кино… ако обичаш?

Маделин не отговори веднага. Той заслужаваше малко наказание. И тя пристегна менгемето за още три секунди.

— Обичам.

И ето че думичката се появи. Запита се дали Ленард го забеляза. Запита се какво ли означава това, че тя забеляза. В крайна сметка, това е просто дума. Начин на изразяване.

На следващата вечер, събота, капризният вятър пак стана студен. Маделин умираше от студ във велуреното си якенце, докато вървеше към ресторанта, където се бяха уговорили да се срещнат. После се отправиха към „Кейбъл Кар“ и се настаниха на едно хлътнало канапе, сред различните по вид канапета и фотьойли, заемащи вътрешността на арт-киното.

На Маделин й беше трудно да следи филма. Повествователните подсказки не бяха толкова явни като в холивудските продукции, а и лентата стоеше някак отнесена, натоварена със смисъл, но накъсана. Публиката — само студенти — се засмя разбиращо на грубовато-сексуалните европейски моменти: когато цицорестата героиня напъха огромната си бозка в устата на младия герой; или когато старецът, покачен високо на дървото, извика: „Искам жена!“. Темата на Фелини явно бе същата като на Ролан Барт — любовта, — само дето беше по италиански съсредоточена върху тялото, вместо по френски интелектуализирана. Запита се дали Ленард е знаел за какво е „Амаркорд“. Дали това е неговият начин да я предразположи. Всъщност тя си беше вече предразположена, но не благодарение на филма. Филмът бе красив за гледане, но я объркваше и я караше да се чувства наивна и ограничена. Бе едновременно прекомерно снизходителен и прекалено мъжки.

След края на прожекцията двамата тръгнаха по „Саут Мейн“. Нямаха конкретна посока. Маделин с удоволствие установи, че Ленард, макар да беше висок, не беше твърде висок. Ако тя сложеше токчета, щеше да му стигне до над раменете, почти до брадичката.

— Какво си мислиш? — попита я той.

— Е, сега поне вече знам какво означава фелиниевски.

Силуетът на центъра се виждаше от лявата им страна, оттатък реката кулата на Сградата на Супермен[24] се очертаваше ясно на фона на неестествено розовото градско небе. Улиците бяха пусти, с изключение на излелия се навън киносалон.

— Моята цел в живота е да стана прилагателно — каза Ленард. — Хората ще казват: „Това е толкова банкхедианско“. Или: „Беше твърде банкхедианско за вкуса ми“.

— Банкхедианско звучи добре — отбеляза Маделин. — Във всеки случай по-добре от банкхедово.

— Или банкхедовски.

— Ски по принцип е ужасно. Казваме Джойсов, Шекспиров, Фокнъров, Пинчънов, но ски? Има ли изобщо ски?

— Томасмански?

— Кафкиански — възкликна Ленард. — Видя ли, Кафка си е прилагателно. А Гадис? Как ще стане с Гадис? Гадисов? Гадисовски?

— С Гадис не се получава много добре — кимна Маделин.

— Аха — кимна Ленард. — Не му е излязъл късметът на Гадис. Харесваш ли го?

— Чела съм малко от „Признания“ — отговори Маделин.

Свърнаха по „Планет“ и продължиха нагоре по хълма.

— Набоков — продължи Ленард. — Чехов. Руснаците си го имат наготово. Толстой — не! Толстой е прилагателно в очакване да се роди.

— Но пък толстоизъм… — вметна Маделин.

— О, боже! — възкликна Ленард. — Съществително! Не съм и сънувал да бъда съществително.

— А какво означава банкхедиански?

Ленард се замисли за секунда.

— „Принадлежащ на или свързан с Ленард Банкхед (американец, роден през 1959 г.), който се отличава с подчертана интроспективност или тревожност. Мрачен, депресивен. Виж още потънала гемия.“

Маделин се смееше. Ленард спря и я хвана за ръката, като я погледна напълно сериозно.

— Водя те у дома — рече.

— Моля?

— През цялото време, докато вървяхме, всъщност те водя към квартирата. Явно така го правя. Срамна работа. Срам! Не искам да бъде така. Не и с теб. Затова ти го казвам.

— Предположих, че вървим към квартирата ти.

— Така ли?

— Възнамерявах да повдигна въпроса. Когато приближим.

— Вече сме близо.

— Не мога да се кача.

— Моля те.

— Не. Не тази вечер.

— Ханиев — каза Ленард. — Вироглав. Склонен към непоклатими позиции.

— Хански — додаде Маделин. — Опасен. Такъв, с когото шега не бива.

— Приемам го за предупреждение.

Стояха и се гледаха в студената вечер, насред тъмната улица. Ленард извади ръце от джобовете си, за да затъкне дългата коса зад ушите си.

— Може да се кача за минутка? — каза накрая Маделин.

„Избрани дни“

ПРАЗНИК. Влюбеният субект изживява всяка среща с обичаното същество като празник.

1. Празникът е това, което се чака. Това, което очаквам от обещаното присъствие, е необикновен низ от удоволствия, пиршество; ликувам като детето, забелязало тази, чието присъствие вече само по себе си предизвестява и означава пълно задоволяване на желанията: ще имам пред мен „източника на всички блага“.

„Преживявам такива честити дни, каквито Бог е запазил за избраниците си; и може занапред да стане с мен каквото ще, аз не бих посмял да кажа, че не съм се насладил от радостите, от най-чистите радости в живота“.

Спорно е дали Маделин се бе влюбила в Ленард от пръв поглед, или не. Тогава тя изобщо не го познаваше, така че чувството бе по-скоро сексуално привличане, не любов. Дори след като ходиха на кафе, тя не можа да прецени дали изпитва нещо повече от увлечение. Но от онази вечер, когато се върнаха в апартамента на Ленард след като бяха гледали „Амаркорд“ и нещата отиваха на към свалка; от вечерта, когато Маделин установи, че вместо да се почувства отблъсната физически — както й се беше случвало неведнъж с момчета, — вместо да се опитва да се примири или да не се връзва много-много, прекара цялата вечер в притеснения да не би тя да отблъсне Ленард, в притеснения, че тялото й не е достатъчно атлетично или че дъхът й е неприятен след салатата „Цезар“, която има̀ неблагоразумието да си поръча на вечеря; в притеснения също така, че предложи да си вземат мартини, при което Ленард вметна саркастично: „Естествено. Мартини. Дай да се правим на герои на Селинджър“; след като — в резултат на всичките тези притеснения — не изпита почти никакво сексуално удоволствие, въпреки доста приличния сеанс, който си спретнаха; и след като Ленард (като всеки средностатистически мъж) заспа тутакси, а нея остави да лежи будна, да го гали по косата и тайничко да се надява, че не е получила уринарна инфекция, Маделин се питаше дали това, че прекара цялата нощ в притеснения, всъщност не е безпогрешен сигнал, че започва да се влюбва. И разбира се, след като прекараха следващите три дни в апартамента на Ленард в правене на секс и ядене на пица, след като тя се отпусна достатъчно, че да може поне от време на време да получава оргазъм, защото гладът й за Ленард донякъде бе задоволен от неговата задоволеност, след като си позволи да седи гола на отвратителното му канапе и да отива до тоалетната с ясното съзнание, че той оглежда нейното (несъвършено) дупе, да ровичка за храна из гнусния му хладилник, да чете великолепния откъс от половин страничка от есето му по философия, подаващо се от пишещата машина, и да го слуша как пикае с животински напор в тоалетната чиния, със сигурност след тези три дни Маделин знаеше, че е влюбена.

Което обаче не означаваше, че трябва да го споделя с когото и да било. Особено с Ленард.

Ленард Банкхед държеше едностаен апартамент на третия етаж в студентски блок с контролиран наем. Стълбищните площадки преливаха от велосипеди и рекламни брошури. Вратите на другите наематели бяха облепени със стикери: флуоресцентно листо марихуана, плакат на „Блонди“[25] с кофти качество. Вратата на Ленард обаче беше гола — като апартамента му. В средата на стаята имаше двоен матрак, до който се виждаше пластмасова щайга за мляко с лампа за четене отгоре. Нямаше бюро, нито библиотека, нито дори маса — само отвратителното канапе, пред което, на друга щайга за мляко, бе оставена пишещата машина. Стените бяха съвсем голи, само тук-там се виждаха остатъци от тиксо, а в единия ъгъл бе окачен портрет с молив на Ленард. Рисунката го изобразяваше като Джордж Вашингтон, с тривърха шапка, сгушен под чул край Фордж Вали[26]. Надписът под снимката гласеше: „Ти върви. Харесва ми тук“.

Маделин отбеляза, че почеркът е по-скоро женски.

В единия ъгъл се мъчеше фикус. Ленард го местеше на слънце винаги щом се присетеше. На Маделин й дожаля за растението и започна да го полива, докато един ден не забеляза, че Ленард я гледа, присвил подозрително очи.

— Какво? — попита тя.

— Нищо.

— Кажи де, какво има?

— Поливаш ми фикуса.

— Пръстта е суха.

— Грижиш се за фикуса ми.

Оттогава тя престана.

Апартаментът разполагаше с миниатюрна кухничка, където Ленард вареше и претопляше кофата кафе, която изпиваше всеки ден. Върху котлона имаше голям мазен уок-тиган. Най-голямото кулинарно усилие на Ленард се състоеше в изсипване на зърнена закуска в тигана. И стафиди. Стафидите компенсираха необходимостта на организма му от плодове.

Този апартамент носеше послание. И посланието беше: аз съм сирак. Аби и Оливия попитаха Маделин какво правят двамата с Ленард и тя не успя да им отговори. Нищо не правеха. Тя отиваше в жилището му и лягаше на матрака, а Ленард я питаше как е — и наистина го интересуваше. Какво правеха ли? Тя говореше, той я слушаше; после той говореше, тя го слушаше. За първи път срещаше човек — особено мъж, — който да е толкова добър слушател, да поема всичко. Допускаше, че това Ленардово поведение, напомнящо на психотерапевт, може да е резултат от години посещение на психотерапевтични сеанси и макар че друго нейно правило гласеше никога да не излиза с момчета, които са посещавали психотерапевт, Маделин започна да обмисля нарушаването на тази възбрана. Някога, докато живееха с родителите си, двете със сестра й си имаха израз за сериозните разговори, свързани с душевни въпроси: „Депресарска дискусия“. Ако се случеше по време на разговора да ги прекъсне момче, двете вдигаха поглед и го предупреждаваха: „Правим си депресарска дискусия“. И момчето се отдалечаваше. Докато не приключат. Докато дискусията не бъде изчерпана.

Връзката й с Ленард беше като непрекъсната депресарска дискусия. Винаги когато беше с него, той й отдаваше цялото си внимание. Не я гледаше втренчено и властно в очите, както правеше Били, но даваше ясно да се разбере, че е там, на нейно разположение. Рядко й даваше съвети. Само слушаше и промърморваше по някоя насърчителна дума.

Хората често се влюбват в психотерапевтите си, нали? Нарича се пренос и е добре да се избягва. Но ако така или иначе спиш с психотерапевта си отпреди това? Ако леглото вече е изиграло ролята на диванчето на психотерапевта?

Пък и тези дискусии не бяха чак толкова депресарски. Ленард беше забавен. Разказваше умопомрачително смешни истории с гробовен глас. Главата му хлътваше в раменете, очите му се изпълваха със състрадание, а изреченията му се тътрузеха едно подир друго.

— Казвал ли съм ти, че свиря? Лятото, когато родителите ми се разведоха, ме изпратиха при дядо и баба в Бъфало. Съседите им бяха латвийци — семейство Бруверис. И двамата свиреха на куокле. Знаеш ли какво е куокле? Нещо като цитра, само че латвийска. Както и да е, обичах да слушам как господин и госпожа Бруверис свирят на куокле в съседния двор. Звукът е невероятен. Някак необуздан и експанзивен от една страна, но от друга меланхоличен. Куоклето е депресантът в семейството на струнните инструменти. Все едно, въпросът е, че онова лято бях отегчен до смърт. Бях на шестнайсет. Метър осемдесет и пет висок. Шейсет и три килограма. Обичах да се напушвам в леглото си и да издишвам дима през прозореца, после излизах на верандата, за да послушам как съседите свирят. Понякога у тях се събираха и други хора. Други изпълнители на куокле. Изнасяха си столове на тревата в задния двор, сядаха и свиреха всички заедно. Цял оркестър! Куокле оркестър. Един ден ме видяха, че ги наблюдавам и ме поканиха при тях. Почерпиха ме с картофена салата и ледена гроздова близалка и аз попитах господин Бруверис как се свири на куокле, а той започна да ми дава уроци. Ходех при него всеки ден. Имаха едно старо куокле, което ми заеха. Упражнявах се по пет-шест часа на ден. Бях напълно отдаден.

В края на лятото, когато дойде време да си тръгвам, семейство Бруверис ми подариха куоклето. Остана за мен. Взех го в самолета. Сложих го на отделна седалка, все едно бях Ростропович. По това време баща ми вече се беше изнесъл. Останахме тримата — аз, майка ми и сестра ми. Продължих да свиря. Станах достатъчно добър, за да се включа в група. Свирехме по разни етнофестивали и православни венчавки. Обличахме се с техните традиционни костюми, с бродираните елечета, буфан ръкави и ботуши до коляното. Аз и всички възрастни. Повечето бяха латвийци, имаше и няколко руснаци. Гвоздеят на програмата ни беше „Очи чёрные“. Това ме спаси в гимназията. Куоклето.

— Свириш ли още?

— Боже, не. Майтапиш ли се? На куокле?

Като слушаше Ленард, Маделин се чувстваше ограбена от щастливото си детство. Никога не си бе задавала въпроси защо е реагирала по един или друг начин или какво влияние са оказали родителите й върху нейния характер. Безпроблемният й живот бе притъпил наблюдателността й. Докато Ленард забелязваше всичко, до най-незначителната подробност. Например, прекараха един уикенд на Кейп Код (отчасти за да разгледат лабораторията „Пилгрим Лейк“, където Ленард щеше да кандидатства за научна стипендия) и на връщане в колата той я попита:

— Как успяваш? Просто стискаш ли?

— Моля?

— Стискаш се. Два дни. Докато се прибереш у дома.

След като смисълът на думите му постепенно започна да й се изяснява, тя каза:

— Не мога да повярвам на ушите си!

— Никога, ама никога не си ходила по голяма нужда в мое присъствие.

— В твое присъствие?

— В смисъл, когато съм в къщата. Наблизо.

— Какво те притеснява?

— Какво ме притеснява ли? Нищо. Когато спиш една нощ при мен, а на другия ден си на училище и минаваш през вас да се изсереш — това го разбирам. Но да прекараме заедно два дни — на практика почти три, — да ядем „Сърф енд търф“[27], а ти да не се изходиш през цялото време, за мен означава, че си подчертано аналнозадържащ тип.

— Е, и? Притеснително е! — извика Маделин. — Разбра ли? Намирам го за притеснително.

Ленард я изгледа безизразно и каза:

— Неприятно ли ти е, когато ходя да сера?

— Налага ли се да говорим за това? Малко е неприятно.

— Да, мисля, че трябва да говорим. Защото очевидно не се чувстваш достатъчно освободена в мое присъствие, а аз съм — или поне така си мислех — гаджето ти, което означава — или би трябвало да означава, — че в мое присъствие се чувстваш най-освободена. Ленард е равно на максимална освободеност.

Не би трябвало мъжете да говорят. Не би трябвало изобщо да влизат в подробности. Но той го правеше; този мъж влизаше в подробности. Освен това каза, че й е гадже. Официализира го.

— Ще се опитам да се чувствам по-освободена — каза Маделин, — ако от това ще се почувстваш добре. Но по отношение на… ходенето по голяма нужда, не очаквай много.

— Това не касае мен — погледна я Ленард. — А господин Дебело черво. И господин Дванайсетопръстник.

Макар да не може да се каже, че тази любителска терапия подейства съвсем (след този разговор, например, Маделин изпитваше повече — не по-малко — затруднения с ходенето по голяма нужда, ако Ленард се намира в радиус от километър), тя й се отрази сериозно. Ленард я следеше под лупа. Тя усещаше, че за нея се полагат грижи, като че бе нещо безценно или извънмерно пленително. Беше й приятно да си дава сметка колко много мисли за нея Ленард.

До края на април Маделин и Ленард вече бяха свикнали да са заедно всяка нощ. През седмицата, щом приключеше с уроците си, Маделин се отправяше към биологичната лаборатория, където заварваше Ленард да се взира в диапозитиви с двама китайци, магистри. След като Маделин най-сетне успееше да изкара Ленард от лабораторията, трябваше да го придума да спят в нейната квартира. В началото на Ленард му хареса да нощува в „Нарагансет“. Харесваха му декоративните корнизи и гледката от стаята й. Омайваше Аби и Оливия, като им правеше палачинки в неделя сутрин. Но не след дълго започна да се оплаква, че винаги спят у Маделин и така той никога не се събужда в собственото си легло. Да спят у Ленард обаче означаваше Маделин да носи със себе си кат чисти дрехи всяка нощ, а понеже на него не му беше приятно тя да си оставя дрехите при него (а, честно казано, тя също предпочиташе да не го прави, защото всичко, което оставеше в апартамента му, придобиваше миризма на спарено), се налагаше на следващия ден Маделин да разнася мръсните дрехи със себе си във всички часове. Предпочиташе да спи в собствения си апартамент, където можеше да използва своя шампоан, балсам, люфа и където всяка сряда си сменяше чаршафите. Ленард никога не сменяше своите. Те бяха придобили смущаващ сивкав нюанс. В краищата на матрака се бяха събрали купчинки прах. Една сутрин Маделин с ужас забеляза калиграфско петно кръв, изтекло от нея три седмици по-рано (петно, което бе атакувала с домакинска гъба, докато Ленард спеше).

— Никога не си переш чаршафите! — оплакваше се тя.

— Пера ги — равно отвръщаше той.

— Колко често?

— Когато се измърсят.

— Но те винаги са мръсни.

— Не всеки може да си позволи да мята мръсните си дрехи на пералня всяка седмица. Не всеки е научен да си сменя чаршафите всяка седмица.

— Не е нужно да ги носиш на обществена пералня — продължаваше да настоява Маделин. — Има перални машини в мазето на сградата.

— Използвам ги — оправдаваше се Ленард. — Просто не всяка сряда. За мен мръсотията не е равнозначна на смъртта и разпада.

— О, а за мен е? Обсебена съм от мисълта за смъртта, защото си пера чаршафите?

— Отношението на хората към чистотата до голяма степен е свързано със страха им от смъртта.

— Това няма нищо общо със смъртта, Ленард. Свързано е с трохите в леглото. С това, че възглавницата ти смърди като сандвич с лебервурст.

— Бъркаш.

— Напротив.

— Бъркаш.

— Помириши я, Ленард!

— На салам мирише. Не обичам лебервурст.

До известна степен тези спорове бяха забавни. Но понякога се случваше Маделин да пропусне да си приготви резервен кат дрехи, при което Ленард я обвиняваше, че го е направила нарочно, за да го принуди да спят в нейното жилище. Имаше и други вечери, по-притеснителни, когато Ленард казваше, че се прибира да учи и ще се видят на следващия ден. Започна да си взема нощни дежурства. Един от преподавателите му по философия му предложи бунгалото си в Бъркширс и Ленард прекара там сам цял дъждовен уикенд, като се върна с доклад за Фихте от 123 машинописни страници и с яркооранжева ловджийска жилетка. Въпросната жилетка стана една от любимите му дрехи. Носеше я непрекъснато.

Започна да довършва изреченията на Маделин. Сякаш мисълта й течеше твърде бавно. Сякаш не можеше да дочака тя да си събере мислите. Впускаше се в импровизации на нейните думи, разпиляваше се в странни посоки, в словесни каламбури. Ако тя му споменеше, че според нея той има нужда от сън, Ленард се ядосваше и не й се обаждаше с дни. Именно в този период Маделин си даде ясна сметка, че любовният дискурс е дискурс на безпределната самота. Самотата е безпределна, понеже не е физическа. Безпределна е, защото я усещаш докато си с човека, когото обичаш. Защото е в главата ти — това най-самотно от всички места.

Колкото повече се отдръпваше Ленард, толкова по-силно го желаеше Маделин. Колкото по-отчаяна бе тя, толкова повече се отдръпваше той. Повтаряше си да се сдържа. Отиваше в библиотеката, за да работи над дипломната си работа върху брака във Викторианския роман, но нагнетената със сексуални фантазии атмосфера — разменяните в читалнята погледи, примамливите етажерки с книги — засилваше отчаяното й желание да види Ленард. И краката й неволно я повеждаха обратно през кампуса, по тъмните алеи, към Биологическия факултет. До последния момент Маделин таеше идиотската надежда, че тази проява на слабост всъщност може да се окаже сила. Стратегията беше брилянтна, понеже на практика липсваше всякаква стратегия. Тук нямаше игрички — имаше само искреност. Нима е възможно Ленард да не откликне пред лицето на тази искреност? Докато стигнеше до масата в лабораторията и потупаше Ленард по рамото, се чувстваше почти щастлива, но щастието й траеше до момента, в който той се обърнеше с поглед, изпълнен не с любов, а с досада.

Това, че пролетта беше дошла, не помагаше. С всеки изминал ден хората сякаш се обличаха все по-леко. Магнолиите, напъпили върху моравата, изглеждаха на път да цъфнат. Разпръскваха ухание, което се процеждаше през прозорците на „Семиотика 211“. Магнолиите не четяха Ролан Барт. Те не мислеха, че любовта е душевно състояние; магнолиите настояваха, че любовта е нещо естествено, целогодишно.

Един прекрасен майски ден Маделин взе душ, обезкосми си краката най-педантично и за пръв път облече пролетна рокля: ябълковозелена кукленска рокличка с широка яка и голям подгъв. Съчета я с обувки „Бъстър Браун“ в кремаво и ръждиво, които обу на бос крак. Голите й нозе, стегнати от цял сезон игра на скуош, бяха бели, но гладки. Беше си сложила очилата, вървеше с разпусната коса и се отправи директно към апартамента на Ленард на „Планет Стрийт“. По пътя се отби до магазина да вземе някои неща — сирене, крекери, бутилка „Валполичела“. Докато се спускаше по хълма от „Бенефит“ към „Саут Мейн“, усети топлия вятър между краката си. Входната врата на сградата на Ленард беше отворена и подпряна с тухла, така че Маделин се качи до апартамента и почука. Ленард отвори. Изглеждаше сънен.

— Гооотина рокля.

Така и не стигнаха до парка. Направиха си пикника един върху друг. Докато Ленард я придърпваше върху матрака, Маделин изпусна торбата с покупките, като се надяваше виното да не се счупи. Освободи се от роклята през глава. Не след дълго бяха голи и — така изглеждаше — все едно лапаха, като че разполагаха с огромна кошница лакомства. Маделин се излягаше ту по корем, ту настрани или по гръб, сякаш опитваше от какви ли не вкусотии: от ароматни желирани бонбони и дъвчащи „Дръмстикс“, но и от по-изтънчени артикули като бишкоти с анасон, сбръчкани бонбони трюфели, солени лъжици маслинова тапенада. Не помнеше да е била по-погълната от нещо в живота си. В същото време се чувстваше странно неуместно, някак извън обичайното си чистичко и спретнато аз, слята с Ленард в гигантско протоплазмено екстатично създание. Струваше й се, че и преди е била влюбена. Знаеше, че и преди е правила секс. Но всичките онези трескави юношески опипвания, неловките лудории на задната седалка в нечия кола, съдържателните, изпълнени с екшън нощи с гаджето й от гимназията Джим Макманъс, дори нежните сеанси с Били, който настояваше да се гледат в очите докато той свършва — никое от тези неща не я бе подготвило за мощния взрив, за всепоглъщащата наслада от случващото се в момента.

Ленард я целуваше. Когато усети, че не издържа повече, Маделин го сграбчи като обезумяла за ушите. Издърпа главата му така, че той да види доказателството за състоянието й (тя вече плачеше). С дрезгав глас, в който трептяха и други нотки, с чувство за смъртна опасност, Маделин изрече: „Обичам те“.

Ленард я погледна. Веждите му потръпнаха. Внезапно се изтърколи от матрака. Стана и както беше гол, прекоси стаята. Наведе се, бръкна в чантата на Маделин и извади „Фрагменти на любовния дискурс“ от джоба, където тя винаги носеше книгата. Запрелиства страниците, докато намери онова, което търсеше. После се върна до леглото и й подаде книгата.

Je t’aime / Аз те обичам

Докато четеше тези думи, Маделин бе преизпълнена с щастие. Вдигна поглед към Ленард, усмихната. Той й направи знак с пръст да продължи да чете. Фигурата не се отнася до обяснението в любов, до признанието, а до повтаряното произнасяне на любовния възглас. Изведнъж щастието на Маделин помръкна, узурпирано от предчувствие за опасност. Дощя й се да не бяха голи. Сви рамене и се прикри с чаршафа, а после покорно продължи да чете.

След първото признание, „обичам те“ вече не означава нищо…

Ленард беше приклекнал, на лицето му грееше самодоволна усмивка.

И тогава Маделин го замери с книгата по главата.

* * *

Отвъд витрината на „Кар Хауз“ движението, съпътстващо дипломирането, вече се бе превърнало в поток. Големите автомобили на родителите (кадилаци и мерцедеси S-класа, заедно с крайслер „Нюйоркър“ и понтиак „Бонвил“) си проправяха път от хотелите в центъра нагоре по Колидж Хил за церемонията. Зад волана във всяка от колите седеше баща — сериозен, съсредоточен и шофиращ една идея по-внимателно заради множеството еднопосочни улици в Провидънс. На седалката вдясно седяха майките, освободени от домашните задължения единствено тук, в шофираната от съпруга им семейна кола, и като така свободни да оглеждат красивата гледка на университетското градче. В тези коли се возеше цялото семейство, най-вече братята и сестрите, но тук-там и по някоя баба или дядо, взети пътьом от Олд Сейбрук или Хартфорд и докарани да видят как Тим или Алис, или Пракрати, или Хийджин си получават заслужената с много труд диплома. Имаше и таксита, чиито ауспуси изпускаха синкав дим, и миниатюрни като бръмбари коли под наем, забързани между платната, сякаш в страх да не бъдат смачкани. Докато трафикът пресичаше река Провидънс и започваше да се изкачва към „Уотърман“, част от шофьорите натиснаха клаксоните, видели огромния флаг на „Браун“ над входа на Първа баптистка църква. Всички се надяваха на хубаво време за церемонията. Но що се отнася до Мичъл, за него сивото небе и необичайните за сезона ниски температури бяха идеални. Той дори се зарадва, че балът беше отложен заради дъжд. Радваше се, че няма слънце. Чувството за лош късмет пропълзяваше отвсякъде, акордирано в синхрон с неговото настроение.

При всички положения не е никак забавно да те нарекат идиот. Още по-гадно е да те нарече идиот момичето, по което си падаш, и е особено болезнено, когато това момиче е човекът, за когото тайничко си мечтаеш да се ожениш.

След като Маделин напусна кафенето с гръм и трясък, Мичъл остана на масата, парализиран от съжаление. Бяха се сдобрили за цели двайсет минути. Същата нощ той напускаше Провидънс, а след още няколко месеца щеше да замине и от страната. Никой не можеше да каже кога и дали ще види пак Маделин.

Камбаните отсреща започнаха да отброяват девет часа. Време беше Мичъл да върви. Официалният парад започваше след четирийсет и пет минути. Тогата и шапката му бяха в квартирата, където го чакаше Лари. Вместо обаче да стане, Мичъл придърпа стола си към прозореца. Долепи нос о стъклото, за да огледа за последен път Колидж Хил, и тихичко заповтаря:

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Мичъл повтаряше Христовата молитва през последните две седмици. Правеше го не само защото това бе молитвата, която Франи от „Семейство Глас“ си бе повтаряла (макар това несъмнено да беше препоръка). Мичъл приемаше религиозното безразсъдство на Франи, оттеглянето й от живота и презрението й към „силните и сурови мъже“. За него нервният срив на Франи, описан в цяла книга, през която тя не стана от кушетката нито веднъж, бе не просто вълнуващо драматичен, но катарзисен, какъвто би трябвало да е Достоевски, но — поне за Мичъл — не беше. (Толстой беше друга работа.) И въпреки това, макар Мичъл да преминаваше през подобна криза на смисъла, едва след като попадна на Христовата молитва в книжка, озаглавена „Православната църква“, реши да пробва. Оказа се, че Христовата молитва принадлежи към религиозна традиция, в която Мичъл е покръстен по мистериозен начин преди двайсет и две години. Поради тази причина се чувстваше в правото си да я изрича. Така че, докато обикаляше кампуса, правеше точно това — или по време на сбирка на квакерите в Актовата зала край „Моузес Браун“, или в моменти като този, когато вътрешното спокойствие, което се бореше да постигне, започваше да се разбридва, да се колебае.

На Мичъл му харесваше напевността на тази молитва. Франи казваше, че дори не се налагало да мислиш за това, което казваш; просто продължаваш да повтаряш молитвата, докато сърцето ти я приеме и започне да я повтаря вместо теб. Това бе важно, защото винаги когато Мичъл спреше и се замислеше за думите на Христовата молитва, установяваше, че не ги харесва особено. „Господи Исусе Христе“ бе трудно начало. Звучеше му някак по евангелистки. Същото беше и с „помилуй“ — едно такова смирено и робско. След като все някак успя да изрече цялото „Господи Исусе Христе, помилуй мен“, Мичъл се изправи пред последния препъникамък — „грешния“. Което вече представляваше сериозно предизвикателство. Евангелията, които Мичъл не приемаше буквално, казваха, че трябва да умреш, за да се родиш отново. Мистиците, които той приемаше толкова буквално, колкото позволяваше метафоричния им език, твърдяха, че Азът трябва да бъде погълнат от Божественото. На Мичъл му допадаше идеята да бъде погълнат от Божественото. Но е трудно да сложиш край на живота си, при положение че харесваш толкова неща в него.

Продължи да повтаря молитвата още известно време, докато му стана по-спокойно. След което се надигна и излезе от кафето. Дверите на църквата оттатък улицата вече бяха отворени. Органистът загряваше, музиката се лееше по тревата. Мичъл плъзна поглед надолу по хълма, в посоката, накъдето изчезна Маделин. Като не видя знак от нея, тръгна по „Бенефит“ към апартамента си.

Връзката на Мичъл с Маделин Хана — тази негова дълга, възвисяваща, сегиз-тогиз обещаваща, но в крайна сметка винаги разочароваща връзка — бе започнала на едно тога-парти в началото на първата година в колежа. Мичъл инстинктивно ненавиждаше подобни неща: бирен купон като в холивудски филм, капитулация в нозете на мейнстрийма. Мичъл не бе записал колеж, за да се прави на Джон Белуши. Дори не беше гледал „Къщата на животните“[28]. (Беше фен на Олтман.) Другият вариант обаче беше да си остане сам в стаята, така че в крайна сметка, обзет от отцепнически дух, но не чак дотам, че да бойкотира купона съвсем, се появи там с обикновени дрехи. Още щом прекрачи прага на читалнята в мазето, разбра, че е допуснал грешка. Беше си мислил, че като не облече тога, ще изглежда твърде пичовски за подобни незрели веселби, но докато стоеше в ъгъла и лижеше пенлива бира от пластмасова чаша, Мичъл се почувства толкова не на място, колкото се бе чувствал винаги, когато попаднеше на купон с известни личности.

И тогава забеляза Маделин. Беше насред дансинга, танцуваше с мъж, когото Мичъл разпозна като студентския секретар. За разлика от повечето момичета на купона, които изглеждаха тантурести в тогите си, Маделин бе привързала своята с връв около кръста, така че чаршафът да прилепне към тялото й. Беше вдигнала косата си като римлянка, а гърбът й бе съблазнително гол. Освен на умопомрачителния й вид, Мичъл обърна внимание и на това, че тя не беше особено вдъхновен танцьор — държеше чаша бира в ръка и си говореше с младежа, без да се съобразява почти никак с ритъма — и че час по час напускаше стаята и се отдалечаваше по коридора. На третия път, когато я видя да излиза, Мичъл, събрал смелост благодарение на изпития алкохол, се приближи до нея и изломоти:

— Къде ходиш непрекъснато?

Маделин не се стресна. Навярно бе навикнала да я заговарят странни типове.

— Ще ти кажа, но ще ме вземеш за откачалка.

— Няма — увери я Мичъл.

— Това е моето общежитие. Казах си, че след като всички ще са на купона, пералните ще са свободни. Затова реших да си оправя прането.

Мичъл сръбна от пяната, без да свали очи от нея.

— Нужда от помощ?

— Не — поклати глава Маделин. — Ще се оправя. — После, сякаш преценила, че е прозвучало грубо, додаде: — Ако искаш, ела да погледаш. Прането си е направо забавно.

Тя се отправи надолу по облицования със силикатни тухли коридор, а той я последва.

— Защо не си с тога?

— Защото е тъпо! — едва ли не извика Мичъл. — Ужасно е глупаво!

Не беше най-добрият отговор от негова страна, но Маделин явно не го прие лично.

— Аз дойдох, защото ми е скучно — обясни тя. — Ако не беше в моето общежитие, вероятно щях да го отпиша.

В пералното помещение Маделин започна да изважда влажните си дрехи от работещата с монети пералня. Гледката подейства на Мичъл приятно възбуждащо. Но в следващия миг се случи нещо незабравимо. Докато Маделин посягаше към барабана на пералнята, възелът на рамото й се разхлаби и чаршафът се изхлузи.

Удивително как една подобна гледка — на практика нищо, само няколко сантиметра кожа — успя да се запечата в съзнанието му с кристална яснота. Всичко продължи не повече от три секунди. По това време Мичъл вече не беше съвсем трезвен. И при все това сега, почти четири години по-късно, можеше умишлено да извика обратно спомена (и бе изненадващо колко често изпитваше потребност да го прави), да призове всички чувствени подробности, грохота на сушилните, бумтящата недалеч музика, влакнестата миризма на влажно мазе, в което се помещаваше пералнята. Спомни си точно къде стоеше и как Маделин се бе навела напред, затъквайки кичур коса зад ухото си, в този момент чаршафът се изсули и — за няколко вълнуващи мига — бледата й, кротка, епископална гръд се разкри пред погледа му.

Тя бързо се покри, вдигна глава и се усмихна, навярно от смущение.

По-късно, когато връзката им придоби онзи незадоволителен интимен оттенък, Маделин вечно спореше с Мичъл относно спомена му от онази нощ. Настояваше, че не е била с тога на купона, а дори и да е била — не че казва, че е била, — подобно нещо никога не се било случвало. Нито онази нощ, нито през коя да е от последвалите оттогава хиляди нощи, Мичъл не бил мярвал голата й гръд.

Мичъл отвърна, че това е било единственият път, когато я е виждал, съжалявал, че не е имал втори подобен случай.

В седмиците след тога-партито Мичъл започна да се отбива в общежитието на Маделин без предупреждение. Подир следобедните си часове по латински се отправяше в приятния, ухаещ на листа въздух, към общежитието „Уейланд“ и — с пулсираща от дактилния хекзаметър на Вергилий глава — се качваше по стълбите до стаята й на третия етаж. Застанал на прага на Маделин — или, в по-късметлийски дни, край бюрото й — Мичъл даваше всичко от себе си, за да бъде забавен. Съквартирантката на Маделин, Дженифър, винаги го гледаше така, че да му покаже колко е наясно какво прави той там. За щастие двете с Маделин явно не се разбираха особено добре, така че Джени често ги оставяше насаме. Маделин винаги изглеждаше радостна, че се е отбил. Тутакси започваше да му разказва какво чете, а той кимаше, сякаш не му беше проблем да следи мисълта й относно Езра Паунд или Форд Мадокс Форд, докато стоеше достатъчно близо до нея, за да усети уханието на чистата й коса. Понякога Маделин му правеше чай. Вместо билковите запарки на „Селестиал Сизънинг“, с цитат от Лао Дзъ на опаковката, Маделин пиеше „Фортнъм & Мейсън“ — любимата й смеска „Ърл Грей“. Освен това не пускаше готово пакетче в чаша, а запарваше листа, използваше цедка и „калпаче“ за чайник. Дженифър имаше над леглото си плакат на скикурорта „Вейл“ в Колорадо — скиор, потънал до кръста в бял облак. Половината от стаята, която обитаваше Маделин, бе по-изискана. Чаршафите и кашмирената им кувертюра бяха в същото наситено оловно-сиво като пуловерите с остро деколте, които носеше. Върху скрина й бяха подредени вълнуващи дамски предмети: гравирана с монограм сребърна тубичка червило, бележник „Филофакс“ с карти на нюйоркското и лондонското метро. Но имаше и някои полусмущаващи предмети: снимка на семейството й, облечени в съчетани по цвят дрехи; халат за баня „Лили Пулицър“ и зяпнал плюшен заек на име Фу Фу.

Мичъл бе готов, предвид другите качества на Маделин, да не обръща особено внимание на тези подробности.

Понякога, когато се отбиваше да я види, заварваше при нея други момчета. Русоляв препстър[29] с официални половинки на бос крак или пък италианец от Милано с широк нос и тесни панталони. В тези случаи Дженифър се държеше дори още по-малко враждебно. Що се отнася до Маделин, тя или бе свикнала дотолкова с мъжкото внимание, че не го забелязваше, или бе дотолкова безхитростна, че не можеше да се досети какво кара тези трима младежи да се паркират в стаята й като ухажорите на Пенелопа. Доколкото Мичъл можеше да прецени, тя не спеше с никой от другите двама. Това му даваше надежда.

Малко по малко той премина от седене на бюрото на Маделин към присядане на перваза край леглото й, докато тя се разтягаше над него. Понякога мисълта, че вече е виждал гърдите й — че знае точно как изглежда ареолата й, — беше достатъчна, за да му стане, така че се налагаше да се завърти по корем. При все това за ония няколко пъти, когато Маделин излизаше на нещо като среща с Мичъл — студентска театрална постановка или четене на поезия, — очите й някак се присвиваха, сякаш си даваше сметка за негативите — и в социален, и в романтичен план — от това да я виждат с него. Беше току-що пристигнала в колежа и още се ориентираше. Може пък да не искаше да си ограничава възможностите толкова отрано.

Така мина година. Цяла година, в която топките му щяха да се пръснат от напрежение. Мичъл престана да се отбива до стаята на Маделин. Постепенно се пръснаха в различни кръгове. Не че я забрави, просто реши, че е извън категорията й. Винаги, когато се засичаха, тя беше словоохотлива и толкова начесто го докосваше по ръката, че в главата му наново се зараждаха разни мисли, но едва в трети курс аха да се случи нещо. През ноември, няколко седмици преди Деня на благодарността, Мичъл спомена, че възнамерява да остане в кампуса за почивните дни, вместо да пътува до Детройт, и Маделин най-изненадващо го покани да изкара празниците със семейството й в Притибрук.

Уговориха се да се чакат на гарата „Амтрак“ в сряда на обяд. Когато Мичъл отиде на срещата, помъкнал праисторически куфар с олющените инициали на някой прадядо, завари Маделин — с очила — да го чака на перона. Очилата й бяха с огромни рогови рамки и е възможно с тях да я бе харесал още повече. Лупите й бяха зле надраскани, а лявата дръжка стоеше леко огъната. Иначе Маделин си изглеждаше спретната както обикновено, че дори повече от обикновено — все пак отиваше при родителите си.

— Не знаех, че носиш очила — отбеляза Мичъл.

— Тази сутрин лещите нещо ме дразнеха.

— Харесва ми.

— Нося ги само понякога. Не съм чак толкова зле с очите.

Докато стояха на перона, Мичъл се запита дали това, дето Маделин беше с очила, не означаваше, че се чувства спокойна в негово присъствие, или по-скоро не виждаше причина да се старае да му се покаже в най-добрия си вид. Вече във влака, сред тълпата тръгнали на ваканция хора, му бе невъзможно да прецени. Намериха две свободни места и Маделин си свали очилата, като ги сложи в скута си, но почти веднага след това ги грабна и ги прибра в чантата си. (Ясно защо очилата й бяха в такъв разнебитен вид; отдавна беше загубила кутийката им.)

Пътуването отне пет часа. Мичъл не би имал нищо против да бяха се кандилкали и пет дни. Сърцето му щеше да се пръсне от вълнение при мисълта, че Маделин няма къде да избяга от мястото си до него. Беше се запасила с първия том от „Танц под музиката на времето“ на Антъни Пауъл и — сякаш срамен навик, придобит по време на пътуванията — с един брой на „Вог“. Мичъл плъзна поглед по отминаващите покрай прозореца складове и козметични магазини в Кранстън, след което извади своята книга — „Бдение над Финеган“.

— Не ми казвай, че четеш това! — възкликна Маделин.

— Напротив.

— Стига бе!

— Разказва се за една река — каза Мичъл. — В Ирландия.

Влакът продължи покрай брега на Роуд Айланд и навлезе в Кънетикът. Тук-там се провиждаше океанът или пък минаваха покрай блатиста местност, после внезапно се озоваха в грозния тил на работнически град. В Ню Хейвън влакът спря, за да смени локомотива, преди да продължи към „Гранд Сентрал“. След като взеха метрото до „Пен Стейшън“, Маделин поведе Мичъл към друг перон, откъдето хванаха влак за Ню Джърси. Пристигнаха в Притибрук малко преди осем вечерта.

Пред стогодишната тюдорианска къща на семейство Хана имаше чинари и загиващи канадски ели. Вътре всичко бе подбрано с вкус и много овехтяло. Ориенталските килими бяха лекьосани. Кухненският балатум с десен на тухли бе на трийсет години. Когато използва тоалетната, Мичъл забеляза, че кошчето за тоалетна хартия е залепено с тиксо. Както и олющения тапет в коридора. Не за пръв път се сблъскваше със занемарени буржоазни къщи, но в случая ставаше дума за чиста проба стиснатост на бели англосаксонски протестанти. Измазаните с хоросан тавани бяха виснали страховито. От стените стърчаха закърнели датчици от алармена система. Старата електрическа мрежа на къщата пръскаше искри при всяко изключване на уред от контакта.

Мичъл го биваше в отношенията с родители. Родителите бяха неговата специалност. Няма и час след пристигането им с Маделин в сряда вечер, той вече бе станал всеобщият любимец. Знаеше текстовете на песните на Коул Портър, които Алтън пускаше на „стереоуредбата“. Остави Алтън да му прочете на глас откъси от „За пиенето“ на Кингсли Еймис и явно се забавляваше точно толкова, колкото и домакинът. На вечеря си побъбри за Сандра Дей О’Конър[30] с Филида и за „Абскам“[31] с Алтън. И за капак на всичко, късно вечерта направи блестяща игра на „Скрабъл“.

— Не знаех, че има дума „грош“ — впечатлена отбеляза Филида.

— Това е вид полска монета. Сто гроша правят една злота.

— Всичките ти нови приятели от колежа ли са толкова просветени, Мади? — поинтересува се Алтън.

Когато Мичъл погледна Маделин, тя му се усмихваше. И точно тогава се случи. Тя беше по домашния си халат. С очилата. Изглеждаше хем по домашному, хем секси, абсолютно недостижима, и в същото време на една ръка разстояние, като се има предвид колко добре се бе внедрил в семейството й Мичъл и какъв перфектен зет можеше да излезе от него. Поради всичките тези причини той изведнъж си рече: „Аз ще се оженя за това момиче!“. Тази увереност мина през тялото му като електричество, усети някаква предопределеност.

— Чужди думи не са позволени — възрази Маделин.

Сутринта на Деня на благодарността Мичъл прекара в разместване на столове по инструкция на Филида, наливане с Блъди Мери и игра на билярд с Алтън. Билярдната маса беше с плетени джобове, а не с автоматично връщане на топките. Като удари една топка, Алтън рече:

— Преди няколко години забелязах, че масата не е нивелирана. Човекът от компанията, когото изпратиха, установи, че е изкорубена, вероятно приятелче на децата е седнало отгоре. Онзи искаше да купя цяла нова основа. Аз обаче подпъхнах парче дъска под единия крак. Заспа.

Не след дълго пристигнаха гостите: братовчедът Доутс, който имаше благ гласец и карирани панталони, жена му Динки — сламеноруса блондинка, едра и несъразмерна като модел на късния Де Кунинг, плюс малките им деца и дебелият им сетер Нап.

Маделин коленичи, за да поздрави Нап, като зарови ръце в козината му и го прегърна.

— Станал е такъв дебеланко — рече.

— Знаеш ли защо? — отговори Доутс. — Защото го оправихме. Нап е евнух. А евнусите са известни с пухкавите си форми, нали?

Алуин, сестрата на Маделин, и съпругът й Блейк Хигинс дойдоха към един. Алтън приготвяше коктейлите, а Мичъл си предложи услугите да накладе огън.

Официалната вечеря премина в мъглявина от доливане на чаши вино и шеговити тостове. След вечеря всички се отправиха към библиотеката, където Алтън се зае да сервира порто. Огънят тлееше, Мичъл излезе за още дърва. По това време вече беше добре подпийнал. Огледа звездното нощно небе през клоните на белите борове. Намираше се насред Ню Джърси, но все едно бе вдън горите тилилейски. Тази къща му харесваше. Харесваше му цялата мащабна, изтънчено-аристократична пиянска операция на фамилията Хана. Като влезе обратно с наръч дърва, дочу музика. Маделин седеше на пианото, Алтън пееше. Песента се казваше „Докато“ — любима на семейството. Алтън имаше изненадващо хубав глас; оказа се, че пеел в акапелна формация в „Йейл“.

Маделин малко бавеше преходите и акордите й леко дрънчаха. Беше смъкнала очилата на носа си, да следи нотите. Обувките си бе изритала встрани, за да натиска педалите с боси ходила.

Мичъл остана целия уикенд. Последната нощ в Притибрук, както си лежеше в таванската стая за гости и четеше, чу вратата в коридора да се отваря и нечии стъпки да се изкачват. Маделин почука тихичко и влезе.

Беше по тениска на Лорънсвил и нищо друго. Бедрата й, които се оказаха точно на нивото на Мичъловата глава, бяха малко по-закръглени, отколкото си ги бе представял. Тя приседна на леглото му.

Когато го попита какво чете, Мичъл трябваше да погледне заглавието, за да се сети. Осъзнаваше със замая и страх голотата й през тънката завивка. Усещаше, че Маделин също е наясно. Мина му през ум да я целуне. В следващия момент му се стори, че Маделин се кани да го целуне. След което, понеже тя не го направи, а той беше на гости и родителите й спяха на долния етаж, и понеже в този величествен миг усети промяна в посоката на събитията, което сякаш му осигуряваше цялото време на света, за да предприеме нещо… — поради всичко това той не предприе нищо. В крайна сметка Маделин стана, а на лицето й смътно се четеше разочарование. Слезе по стълбите и изгаси лампата в коридора.

След като тя си тръгна, Мичъл превъртя сцената в главата си и я докара до по-друг финал. Като се притесняваше да не изцапа чаршафите, се отправи към банята, по пътя се блъсна в стар матрак с пружини, който се строполи с трясък. Когато всичко утихна, все пак продължи пътя си. В миниатюрната мивка на таванчето той се разтовари и пусна водата, за да измие и последните издайнически капчици пресечено мляко.

На следващата сутрин взеха влака обратно за Провидънс, стигнаха заедно до Колидж Хил, прегърнаха се и се разделиха. Няколко дни по-късно Мичъл се отби в стаята на Маделин. Нямаше я. На таблото й за съобщения имаше бележка от някой си Били: Дават Тарковски, 7:30, Сейлс Хол. Салам да си там. Мичъл остави неподписан цитат от частта с Гърти Магдауъл в „Одисей“ на Джойс: „И О! римската ракета експлодира, и всички извикаха вкупом О! О! като в захлас, и тя бликна отведнъж, блъвна струя от златен дъжд и тънки като косъм нишки…“[32].

Мина седмица, от Маделин нито дума. Обади й се — не му вдигна.

Пак се отби в общежитието й. За пореден път беше излязла. На таблото някой беше нарисувал стрелка към цитата от Джойс, под която пишеше: „К’ъв е тоя болен мозък?“.

Мичъл го изтри. Написа: „Мади, обади ми се. Мичъл“. После го изтри и написа: „Нека побеседваме. М.“

Щом се прибра в стаята си, Мичъл се погледна в огледалото. Извърна се, за да се види и в профил. Престори се, че разговаря с някого на купон, за да види как изглежда.

След като мина още една седмица и пак нямаше вести от Маделин, Мичъл спря да й се обажда и да се отбива в стаята й. Залови се здраво за уроците, посвещаваше внушителен брой часове на шлайфане на есетата си по английски или превеждане на Вергилиевите пространни метафори за лозя и жени. Когато все пак срещна случайно Маделин, тя се държа приятелски както винаги. До края на годината поддържаха близки отношения, ходеха заедно на поетични вечери и сегиз-тогиз вечеряха заедно в „Рати“ — било то само двамата или с други хора. Когато родителите на Маделин я посетиха през пролетта, тя покани Мичъл на вечеря в „Блупойнт Грил“. Но той така и не им гостува повече в Притибрук, не накладе огън в камината, не пи джин-тоник на верандата с изглед към градината. Малко по малко Мичъл съумя да си създаде собствен социален живот в колежа и макар приятелството им да продължи, Маделин пое в друга посока. Мичъл обаче никога не забрави предчувствието си. Една вечер на следващия октомври, почти година, откакто бе гостувал в Притибрук, Мичъл забеляза Маделин да прекосява пурпурния сумрак на кампуса в компанията на къдрав русоляв младеж на име Били Бейнбридж, когото Мичъл познаваше от първи курс. Били беше записал „История на феминизма“ и се определяше като феминист. В момента едната му ръка бе интимно подпъхната в задния джоб на джинсите на Маделин. Нейната ръка пък беше в неговия заден джоб. Вървяха така, всеки от двамата поел в дланта си част от другия. На лицето на Маделин бе изписано глуповато изражение, каквото Мичъл не бе виждал досега. Глуповатостта на всички нормални хора. Глуповатостта на късметлиите и красивите, на всички, които получават каквото искат от живота и продължават да са все така незабележителни.

* * *

Във „Федър“ на Платон речите на софиста Лизий и първата реч на Сократ (преди той да направи своята палинодия) почиват върху следния принцип: влюбеният е непоносим (по тежест) за обичания.

През седмиците, след като скъса с Ленард, Маделин прекарваше почти цялото си време в „Нарагансет“, без да става от леглото. Замъкваше се на последните за семестъра упражнения. Загуби апетит. Нощем една невидима ръка я разтърсваше, будейки я през няколко часа. Мъката й беше физическа, сякаш кръвта й бе отровена. Понякога прекарваше цяла минута в безименен ужас — будилникът край леглото тиктакаше, синята лунна светлина полепваше като лепило по стъклото, — преди да успее да си спомни бруталната причина за всичко това.

Очакваше Ленард да се обади. Представяше си го как цъфва на вратата й и я моли да се върне при него. Когато той не се появи, в отчаянието си тя започна да му звъни по телефона. Линията често бе заета. Ленард си живееше безпроблемно и без нея. Обаждаше се на някакви хора, вероятно момичета. Понякога Маделин се заслушваше толкова дълго в сигнала „заето“, че в един момент се улавяше как се напряга да долови глас под него, сякаш Ленард се намираше оттатък шума. Ако линията бе свободна, мисълта, че той може да вдигне всеки момент изпълваше Маделин с въодушевление, но веднага след това я обземаше паника и тя тряскаше слушалката, като неизменно й се струваше, че в секундата преди да затвори е чула неговото „Ало“. Между обажданията лежеше на една страна и си мислеше за следващия път, когато ще му позвъни.

Любовта я бе направила непоносима. Бе я направила тромава. Просната на леглото, като внимаваше обувките й да не докосват чаршафите (въпреки цялата си драма, Маделин си оставаше все същата чистофайница), преговаряше наум всички неща, които бе направила, за да отблъсне Ленард от себе си. Беше се показала твърде зависима, сгушваше се в скута му и искаше да бъде непрекъснато с него. Бе изгубила представа за личните си приоритети и се бе превърнала в бреме.

От връзката й с Ленард бе останало само едно: книгата, с която го замери. Преди да се изнесе като буреносен облак от квартирата му онзи ден — докато той, положил царствената си голота на матрака, кротко повтаряше името й, за да й покаже колко преиграва — Маделин забеляза книгата да лежи разтворена на пода като врязана в перваз птица. Да я вдигне, би означавало да признае, че е нездравословно обсебена от „Фрагменти на любовния дискурс“, както твърдеше той; че вместо да помогне за разсейването на фантасмагоричните й теории за любовта, книгата практически ги бе подсилила; и — в подкрепа на всичко това — тя не беше просто сантиментална, ами на всичкото отгоре не умееше и да чете достатъчно критично.

От друга страна не можеше да допусне да остави „Фрагменти на любовния дискурс“ на пода, откъдето Ленард по-късно щеше да я вдигне и да види подчертаните пасажи (включително на стр. 119, в главата „В любящия покой на твоите ръце“, едно-едничко възклицание: Ленард!). Затова, след като си събра чантата, Маделин с плавно движение грабна и Барт, като не посмя да провери дали Ленард е забелязал. Пет секунди по-късно трясна вратата зад гърба си.

Радваше се, че си прибра книгата. В сегашното й мрачно настроение елегантната проза на Ролан Барт бе едничката й утеха. Скъсването с Ленард не намали ни най-малко адекватността на „Фрагментите“. Всъщност главите, в които се говореше за разбити сърца, вместо за щастие, бяха повече. Една беше озаглавена „Посвещението“. Друга — „Идеи за самоубийство“. Или „Похвала на сълзите“. Влюбеният субект се отличава с една особена склонност да плаче… И най-обраната любовна емоция, била тя щастие или разочарование, кара Вертер да избухва в сълзи. Вертер плаче често, много често, и излива реки от сълзи. Любовникът Вертер ли плаче, или романтикът Вертер?

Добър въпрос. Откакто скъса с Ленард, Маделин почти не спираше да плаче. Вечер заспиваше изтощена от плач. Плачеше, докато си мие зъбите сутрин. Полагаше огромни усилия да не плаче пред съквартирантките си и що-годе успяваше.

„Фрагменти на любовния дискурс“ бе най-добрият лек против любовна болка. Наръчник за ремонт на сърцето с един-единствен инструмент — мозъка. Ако използваш главата си, ако си наясно, че любовта е културно обособена и започнеш да виждаш симптомите й като чисто мисловни, ако осъзнаваш, че да си влюбен е просто понятие, тогава може да се освободиш от тиранията. Всичко това Маделин го знаеше. Проблемът беше, че пак не й се получаваше. Можеше по цял ден да чете Бартовите деконструкции на любовта, без чувството й на любов към Ленард да намалее и на йота. Колкото повече от „Фрагменти на любовния дискурс“ поглъщаше, толкова по-влюбена се чувстваше. Разпознаваше себе си на всяка страница. Идентифицираше се с мъглявото авторово Аз. Не желаеше да бъде освободена от емоциите си, а търсеше потвърждение на тяхната значимост. Имаше пред себе си книга, адресирана до хората, които обичат — книга за това да си влюбен, която съдържаше думата любов почти във всяко изречение. О, с колко любов я изпълваше това!

Във външния свят семестърът — и самият колеж като такъв — бързаше към своя край. Съквартирантките й — специалността и на двете беше история на изкуството — вече си бяха намерили стартови позиции в Ню Йорк — Оливия в „Сотбис“, Аби в една галерия в Сохо. Стряскащ брой от приятелите и познатите й от колежа се явяваха на интервюта за работа във финансови институции. Други бяха получили стипендии или някакво финансиране, или се канеха да заминат за Ел Ей и да работят в телевизията.

Най-многото, което Маделин можеше да се накара да стори по отношение на своето бъдеще, бе да се изсулва от леглото по веднъж на ден, за да си провери пощенската кутия. През април беше твърде разсеяна от работата и любовта, за да забележи, че петнайсети дойде и отмина, а тя не получи писмо от „Йейл“. Докато обърне внимание на този факт, вече беше толкова депресирана заради скъсването с Ленард, че не можеше и да си помисли да понесе още един отрицателен отговор. В продължение на две седмици изобщо не припари до пощата. Накрая, щом се насили да отиде и да изпразни претъпканата си с поща кутия, писмо от „Йейл“ все още нямаше.

Но пък имаше вести от кандидатстването й на другите места. Организацията ESL й бе изпратила възторжено одобрително писмо („Поздравления, Маделин!“), придружено от формуляр за записване на учител и името на китайската провинция — Шандон, — където щеше да преподава. Имаше също така и информационен пакет, съдържащ изречения с удебелен шрифт, които й се набиха в очите:

Може да ви отнеме време да свикнете със санитарните помещения (душове, тоалетни и пр.), но повечето от нашите учители приемат положително „по-натуралната“ среда.

Китайският начин на хранене е доста разнообразен, особено в сравнение с американските критерии. Не се изненадвайте, ако след няколко месеца в селото, където сте настанени, установите, че хапвате змия с удоволствие!

Маделин не попълни формуляра.

Два дни по-късно получи отрицателен отговор и от фондацията „Мелвин и Хети Грийнберг“ — информираха я, че няма да получи стипендия, за да учи иврит в Йерусалим.

Щом се върна в апартамента си, Маделин се сблъска с камара кашони. Седмица преди тя и Ленард да скъсат, той получи потвърждение от лабораторията „Пилгрим Лейк“. С жест, който навремето изглеждаше доста значим, й предложи да заживеят заедно в осигурения благодарение на стипендията апартамент. Ако се окажеше, че Маделин е приета в „Йейл“, щеше да ходи при Ленард през уикендите; ако ли не, можеше да живее с него през зимата и след това да кандидатства повторно. Маделин за нула време отмени всичките си други планове и започна да опакова кашони с книги и дрехи, които да изпрати предварително в „Пилгрим Лейк“. Тъй като Маделин бе изпитвала известни съмнения по отношение на чувствата на Ленард към нея, поканата му да заживеят заедно я бе пратила на седмото небе, което от своя страна бе изиграло сериозна роля в оповестяването на любовта й по толкова тържествен начин няколко дни по-късно. И сега, като жестоко напомняне за катастрофата, кашоните стояха на камара насред стаята й, на път за никъде.

Маделин скъса етикетите с адреса и захвърли кашоните в ъгъла.

Все някак успя да предаде дипломната си работа. Предаде и курсовата си работа по „Семиотика 211“, но не си я взе след сесията, за да види коментарите на Зипърстайн и оценката си.

Когато започна седмицата, в която щеше да е церемонията по дипломирането, Маделин правеше всичко възможно да се преструва, че подобно събитие не съществува. Аби и Оливия се бяха опитали да я заведат на Годишния бал, но развихрилата се буря доведе до преобърнати маси и разкъсани цветни фенери, поради което празненствата бяха пренасочени към един гимнастически салон и никой от познатите на момичетата не отиде. В желанието си да развличат семействата си, Аби и Оливия бяха настояли в събота следобед да отидат на кламбейк с президента Суеърър[33], но половин час по-късно изпратиха родителите си обратно по хотелите. В събота и трите съквартирантки пропуснаха церемонията на бакалаврите в Първа баптистка църква. До девет същата вечер Маделин си беше в леглото, свита на кълбо с „Фрагменти на любовния дискурс“ — не я четеше, просто си я държеше под ръка.

Не беше ден за смяна на чаршафи. Отдавна не бе имало такъв ден.

На вратата на стаята й се почука.

— Секунда. — Гласът на Маделин бе станал дрезгав от многото рев. Усещаше гърлото си слузесто. — Влез.

Вратата се отвори и на прага се появиха Аби и Оливия, рамо до рамо, като делегация.

Аби се стрелна чевръсто напред и грабна Ролан Барт от ръцете й.

— Това се конфискува — рече.

— Дай ми я.

— Няма да четеш тази книга — отсече Оливия. — Потънала си до гуша в нея.

— Току-що приключих с писането върху книгата. Просто проверявам нещо.

Аби задържа томчето зад гърба си и поклати глава.

— Не може по цял ден да лежиш и да страдаш. Цял уикенд не си мръднала. Обаче тази вечер има купон у Лоли и Пуки и ти идваш с нас. Хайде!

Аби и Оливия се заблуждаваха, че момичето, което плаче, е романтичката Маделин. Мислеха си, че се самозалъгва по нелеп начин. Самата тя вероятно би си помислила същото, ако в нейната ситуация бе някоя от съквартирантките й. Скръбта от раздялата може да изглежда смешна в очите на всеки друг, освен на скърбящия.

— Дай ми книгата!

— Ще ти я дам, ако дойдеш на купона.

Маделин разбираше защо съквартирантките й банализираха нейните чувства. Оливия и Аби никога не се бяха влюбвали — поне не сериозно. Нямаха идея какво преживява тя.

— Утре завършваме! — примоли се Оливия. — Това ни е последната вечер в колежа. Не може просто да си стоиш в стаята!

Маделин се огледа и разтърка лице.

— Колко е часът? — попита.

— Десет.

— Не съм се изкъпала.

— Ще почакаме.

— Нямам какво да облека.

— Ще ти дам някоя от моите рокли — предложи Оливия.

Двете стояха там, едновременно настоятелни и досадни.

— Дай ми книгата.

— Само ако дойдеш.

— Добре! — омекна Маделин. — Ще дойда.

Аби с неохота й подаде книгата.

Маделин се вгледа в корицата.

— Ами ако Ленард е там? — попита.

— Няма да е там — увери я Аби.

— Ами ако е?

Аби извърна глава и повтори:

— Повярвай ми — няма да е там.

Лоли и Пуки Еймис живееха в паянтова къща на „Лойд Авеню“. Докато Маделин и съквартирантките й наближаваха по тротоара под увисналите клони на брястовете, чуваха откъм къщата да излизат туптящи баси и освободени от алкохола гласове. Зад запотените прозорци трептяха свещи.

Забодоха чадърите си зад колелетата на верандата и влязоха. Вътре въздухът беше топъл и влажен, като ухаеща на бира тропическа гора. Мебелите втора ръка бяха избутани покрай стените, за да може да се танцува. Джеф Тромбли, който го раздаваше диджей, си светеше с фенерче, за да вижда плочите, които пуска, и светлината падаше върху плакат на Сандино[34] на стената зад него.

— Вие сте първи — каза Маделин. — Кажете ми, ако видите Ленард.

Аби изглеждаше отегчена.

— Казах ти, че няма да е тук.

— Може пък да е.

— Че защо му е? Той не си пада по хората. Виж, извинявай, но след като и бездруго скъсахте, мога да ти го кажа. Ленард не е съвсем нормален. Странен е.

— Не е вярно — възрази Маделин.

— Би ли го преживяла, ако обичаш? Или поне опитай.

Оливия запали цигара и каза:

— Боже, ако се тревожех толкова да не се натреса на бивше гадже, трябваше да не мърдам от къщи!

— Добре, забрави — кимна Маделин. — Да влизаме.

— Най-накрая! — възкликна Аби. — Хайде, да купонясваме. Последната ни вечер е.

Въпреки силната музика, танцуващите не бяха много. Тони Пероти, с тениска на „Плазматикс“, обикаляше дансинга на подскоци — съвсем сам. Деби Бунсток, Кари Мокс и Стейси Хенкел танцуваха в кръг около Марк Уийланд. Уийланд беше по бяла тениска и свободни шорти. Имаше едри прасци. И рамене. Докато трите момичета подскачаха около него, Уийланд беше забил очи в пода и тъпчеше усилено с крака, като сегиз-тогиз (това беше танцовият елемент) почти незабележимо повдигаше мускулестите си ръце.

— Колко време давате на Марк Уийланд, докато си свали тениската? — попита Аби, докато влизаха.

— Около две минути — отвърна Оливия.

Кухнята сякаш бе извадена от филм за подводници — сумрачна, тясна, със стърчащи над главата тръби и мокър под. Маделин стъпваше на капачки, докато се опитваше да си проправи път през навалицата.

Добраха се до ненаселения ъгъл в дъното, но бързо стана ясно, че там няма никой, защото кофата за боклук смърди отвратително.

— Гадост! — извика Оливия.

— Не го ли изхвърлят това понякога? — попита Аби.

Младеж с бейзболна шапка бе завардил собственически вратата на хладилника. Когато Аби я отвори, онзи ги информира:

— „Гролш“ са си мои.

— Моля?

— Не пипайте бутилките „Гролш“. Мои са.

— Аз пък мислех, че сме на купон — рече Аби.

— Аха, на купон сме — кимна онзи. — Обаче народът масово носи местна бира. А аз купих вносна.

Оливия се възправи в целия си скандинавски ръст, за да му пусне унищожителен поглед.

— Ние пък сме умрели за бира!

Наведе се да огледа хладилника, след което възкликна в потрес:

— Леле, то няма друго освен бира.

Като се изправи обратно, обиколи с властен поглед кухнята, докато не мерна Пуки Еймис; изкрещя името й, надвиквайки шума.

Пуки, която обикновено ходеше с омотан на главата афганистански шал, тази вечер се бе спретнала с черна кадифена рокля и диамантени обеци, които й прилягаха отлично.

— Спаси ни, Пуки — каза Оливия. — Не пием бира.

— Има шампанско „Вьов Клико“, скъпа!

— Къде?

— В отделението за зеленчуците.

— Превъзходно! — Оливия издърпа чекмеджето и намери бутилката. — Сега вече можем да празнуваме!

Маделин не беше по пиенето. Но конкретната ситуация налагаше прилагането на изпитана терапия. Взе си пластмасова чаша от стека и позволи на Оливия да я напълни.

— Приятен ти „Гролш“ — подметна Оливия на онзи. А към Аби и Маделин додаде: — Бутилката идва с нас.

И се отдалечи.

Двете внимателно запренасяха пълните си с шампанско чаши през тълпата след нея.

В дневната Аби предложи тост:

— Хайде, момичета! За чудното ни съжителство!

Пластмасовите чаши не произведоха звън, само се огънаха.

Към този момент Маделин беше вече почти сигурна, че Ленард не присъства на купона. Мисълта обаче, че сигурно е някъде другаде, на друго подобно събиране, проби дупка в гърдите й. Не беше сигурна дали през нея изтичат жизнени сокове, или се вливат отрови. На близката стена хелоуиновски скелет бе коленичил пред изрязаната в цял ръст фигура на Роналд Рейгън и го обслужваше. До грейналото в усмивка лице на президента някой беше надраскал: „Стана ми!“.

И тогава дансингът се премести, като калейдоскоп, за да разкрие танцуващите Лоли Еймис и Джени Криспин. Те правеха шоу, като отъркваха една в друга слабините си и се опипваха, докато в същото време се смееха и си подаваха джойнт.

Наблизо Марк Уийланд, вече официално „разгорещен“, си свали тениската и я напъха в задния си джоб. Гол до кръста, започна да чупи стойки в раменете, да присвива коремните си мускули и да се хваща за чатала. Момичетата на дансинга стесниха кръга около него.

Откакто скъса с Ленард, Маделин бе обзета почти непрекъснато от изключително силно сексуално желание. Искаше го нонстоп. Но лъщящият гръден релеф на Уийланд не й подейства по никакъв начин. Желанията й не се прехвърляха автоматично от един обект на друг. Върху тях беше лепнат етикет „Ленард“.

Правеше всичко по силите си, за да не изглежда съвсем жалка. За зла врага, вътрешностите й започваха да й изневеряват. Очите й подпухнаха. Всмукващата я дупка в средата на корема стана още по-голяма. Бързо се изкатери по стълбището, намери банята и се заключи вътре.

Следващите пет минути Маделин рева, надвесена над мивката, докато музиката долу тресеше стените. Хавлиените кърпи, увесени на вратата, не изглеждаха чисти, затова си попи очите с нагъната тоалетна хартия.

Щом спря да плаче, Маделин се пооправи пред огледалото. Кожата й изглеждаше на петна. Гърдите й — обикновено нейна гордост — бяха хлътнали, сякаш притиснати от нещо. Маделин съзнаваше, че самооценката й може би не е точна. Наранено его, отразяващо собствения си образ. Вероятността да не изглежда чак толкова трагично, колкото й се струваше, бе единственото, което я накара да отключи вратата и да излезе от банята.

В една стая в дъното на коридора две момичета с конски опашки и перлени огърлици лежаха напряко на леглото. Не обърнаха внимание на влязлата Маделин.

— Мислех, че ме мразиш — казваше едното момиче на другото. — От Болоня насам бях убедена, че ме мразиш.

— Не съм казала, че не те мразя — отвърна другата.

По рафтовете с книги Маделин различи дежурния Кафка, задължителния Борхес, престижния Музил. Зад тях я подмами малко балконче. Маделин излезе.

Дъждът беше спрял. Нямаше луна, само сиянието на уличните лампи, досадно виолетови. Счупен кухненски стол стоеше край прекатурена кофа за боклук, използвана за маса. Върху кофата за боклук имаше пепелник и подгизнал от дъжда брой на „Венити Феър“. От невидима скара висяха проскубани лози.

Маделин се надвеси над паянтовия парапет, за да потърси с поглед ливадата.

Сигурно в нея плачеше влюбеният, не романтикът. Нямаше желание да скача. Не беше като Вертер. Освен това балкончето беше само на три метра от земята.

— Внимавай — внезапно се обади глас зад нея. — Не си сама.

Тя се обърна. Облегнат на стената, полускрит между лозите, стоеше Търстън Миймс.

— Стреснах ли те? — попита.

Маделин се замисли за момент.

— Не бих те нарекла точно стряскащ — рече.

Търстън прие думите й добронамерено.

— Добре, да приемем, че съм стряскащ. Всъщност се крия.

Веждите на Търстън бяха покарали и очертаваха огромните му очи. Стоеше опрян на петите на кубинките си, ръцете му бяха пъхнати в джобовете.

— Затова ли ходиш на купони — да се криеш? — поинтересува се Маделин.

— Купоните изострят мизантропията ми — отвърна Търстън. — Ти защо си тук, навън?

— Поради същата причина — каза Маделин, изненадана от собствения си смях. За да освободи повечко място, Търстън вкара обърнатата кофа в стаята. Взе списанието, приближи го до лицето си, за да види кое е, и ядно го метна през балкона. То тупна звучно в мократа трева.

— Явно не харесваш „Венити Феър“ — бе коментарът на Маделин.

— Суета на суетите, казва проповедникът… и разни такива идиотщини.

На улицата спря кола, после даде на заден. От купето излязоха няколко души със стекчета бира, приближиха къщата.

— Още купонджии — погледна ги Търстън.

Настъпи тишина. Накрая Маделин се обади:

— Е, ти за какво писа? Дерида?

— Есте. Ами ти?

— Барт.

— Кое на Барт?

— „Фрагменти на любовния дискурс“.

Търстън затвори очи и кимна с наслада.

— Велика книга.

— Харесва ли ти? — попита Маделин.

— Трикът с тази книга е — заобяснява Търстън, — че привидно е деконструкция на любовта. Уж прави отстранен преглед на цялото романтично начинание, нали? Но всъщност се чете като дневник.

— Точно за това писах! — извика Маделин. — Деконструирах Бартовата деконструкция на любовта.

Търстън продължи да кима.

— С удоволствие бих прочел текста ти.

— Сериозно? — Гласът на Маделин бе станал с половин октава по-висок. Тя се прокашля, за да възстанови нормалния си тембър. — Не знам дали става за нещо. Но вероятно да.

— Зипърстайн сякаш е в мозъчна смърт, не мислиш ли? — попита Търстън.

— Мислех, че го харесваш.

— Аз ли? Не. Харесвам семиотиката, но…

— Той никога не казва нищо!

— Знам — съгласи се Търстън. — Непроницаем. Харпо Маркс без бибипката.

Най-неочаквано Маделин установи, че харесва Търстън. Когато той я попита дали иска питие, тя прие. Върнаха се в кухнята, където беше още по-пренаселено и шумно. Онзи с бейзболната шапка не беше мръднал от мястото си.

— Цяла вечер ли ще си вардиш бирата? — поинтересува се Маделин.

— Ако се наложи — кимна онзи.

— Да не му вземеш от бирата — Маделин предупреди Търстън. — Пада си педант на тая тема.

Търстън вече беше отворил хладилника и ровичкаше вътре, рокерското му кожено яке се разтвори.

— Коя е твоята бира? — попита Търстън.

— Гролшът.

— А, падаме си по „Гролш“, значи? — иронизира го Търстън. — Даваме го ретро — тевтонско, с гумен уплътнител и порцеланова, капачка с механизъм. Разбирам те. Работата е там, че винаги съм се чудел дали семейство Гролш някога са си представяли, че тези бутилки с гумени уплътнители ще пътуват през океана. Следиш ли ми мисълта? Неведнъж съм се опръсквал заради тази бутилка. Не бих пил тая бира, ако ще да ми платиш. — Търстън взе две кутийки „Нарагансет“. — Тези тук са пътували не повече от два километра.

— „Нарангасет“ смърди на пикня — обади се онзи.

— Е, ти ги разбираш.

С тези думи Търстън отмъкна Маделин настрани. Изведе я от кухнята и я насочи обратно към централния коридор, като й направи знак да го последва отвън. Щом стигнаха до верандата, отвори рокерското си яке, от което се показаха две бутилки „Гролш“.

— Най-добре да се изнасяме — рече Търстън.

Отпиваха от бирите, докато вървяха по „Тейър Стрийт“, покрай пълни с дипломиращи се студенти барове. Щом изпразниха бутилките, се качиха до „Град Сентър Бар“, откъдето продължиха към центъра, с такси, към една мухлясала дупка, която Търстън харесваше. Интериорът беше подчинен на боксьорската тема: черно-бели фотографии на Марсиано и Касиус Клей по стените, чифт ръкавици „Евърласт“ с автограф в прашасала витрина. Известно време пиха водки със здравословни плодови сокове. После на Търстън му домиля за нещо, наречено „Сайдкар“, което бил пил по време на ски-ваканциите с баща си. Замъкна Маделин за ръката надолу по улицата и през площада, в хотел „Билтмор“. Барманът обаче не знаеше как се приготвя този коктейл. Наложи се Търстън да му обясни, като накрая заяви тежко:

— Коктейлът „Сайдкар“ е перфектното зимно питие. Брендито те сгрява отвътре, а цитрусът бори настинката.

— Сега не е зима — напомни Маделин.

— Да се престорим, че е.

Малко по-късно, докато Търстън и Маделин се олюляваха по тротоара, хванати за ръце, тя усети как той я насочва встрани към друг бар.

— Следва бира за прочистване — обяви той.

В следващите няколко минути Търстън се впусна да излага пред нея своята теория… която не била точно теория, а мъдростта на опита, изпробван и натрупан с общите усилия на Търстън и съквартиранта му от Андоувър, Масачузетс, когато двамата, след като пресушавали огромни количества „алкохолни напитки“, най-вече бърбън, но също и скоч, джин, водка, ликьор „Садърн Комфърт“ и — има-няма — всичко друго, което успявали да задигнат от „бащините изби“, известно време се наливали с вино „Блу Нън“, докато през „Зимата на либфраумилх“ работели в ски хижата на свой приятел в Стоу, Върмонт, а веднъж пробвали и „Перно“, понеже чули, че е най-близко до абсента, и нали щели да стават писатели, та нямало начин да не опитат… Но взе да се отплесва. Склонността му да се отклонява от темата започваше да взема връх. Накрая Търстън, като скочи на един висок стол пред бара, направи знак на бармана и му обясни как във всеки от тези случаи, при всяко едно от тези „натравяния“, бира-две след това винаги смекчавали убийствената тежест на махмурлука, която неизбежно те очаквала на сутринта.

— Пречистваща бира — заключи. — Това ни трябва сега.

Излизането с Търстън по нищо не приличаше на това с Ленард. С Търстън се чувстваше като с член на собственото си семейство. Все едно беше с Алтън, който държеше на чашката дижестив след вечеря и за нищо на света не би опитал бренди след пиво.

Ако Ленард повдигнеше въпроса за пиенето и родителите си, то беше, за да стигне до задължителния извод, че алкохолизмът е болест. Но Филида и Алтън пиеха много, изглеждаха що-годе здрави и отговорни.

— Така да бъде — кимна Маделин. — Пречистваща бира.

И нима не беше приятно? Да вярваш, че един студен будвайзер — тук имаха само от бутилките с високо гърло, Търстън неслучайно я беше довел в този бар, — че един будвайзер може да отмие наслоеното за цяла вечер обикаляне по заведенията — в това определено се криеше магия. И като е толкова магическо, защо да спреш само до един? Отдавна минаваше полунощ, когато двамата почувстваха неотложна необходимост да развалят банкноти при бармана и да се занесат при джубокса, главите им се допираха, докато четяха заглавията на песните. Именно в безвремието на нощта стана абсолютно неизбежно да пуснат Mack the Knife, и I Heard It Through the Grapevine, и Smoke on the Water, и да танцуват между масите на иначе празния бар. Прочистващата бира успя да заглуши мислите за Ленард и да притъпи чувството на Маделин, че е зарязана и непривлекателна. (А нима Търстън не я утешаваше допълнително?) Във всеки случай бирата като че ли подейства. Търстън поръча два последни будвайзера, които напъха в джобовете на якето си, отпиваха от бутилките, докато се катереха обратно по Колидж Хил към квартирата на Търстън. Наблюдателността на Маделин бе щастливо ограничена до онова, което нямаше силата да я нарани: провисналите градски храсти, гънещият се тротоар, подрънкващите вериги на якето на Търстън.

Тя влезе в стаята му, без изобщо да забележи водещите към помещението стълби. Щом се озоваха вътре, Маделин бързо си даде сметка за протокола и започна да се съблича. Легна по гръб, като през смях се опита да докопа обувките си, накрая успя да ги изрита. Търстън напротив — за секунди успя да свали от себе си всичко без бельото. Лежеше неподвижен, слял се като хамелеон с белите чаршафи.

По отношение на целуването Търстън бе минималист. Притисна тънките си устни до Маделиновите и точно когато тя разтваряше своите, отдръпна уста. Сякаш просто обърса устните си в нейните. Тази криеница й подейства някак отрезвяващо. Но Маделин не искаше да бъде нещастна. Не искаше вечерта да тръгне надолу (искаше пречистващата бира наистина да я пречисти), затова забрави за устата на Търстън и започна да го целува на други места. По гърчавия като на Рик Оказек[35] врат, по вампирски белия корем, по предницата на боксерките.

Той остана безмълвен през цялото време — Търстън, който в час не спираше да говори.

Маделин не беше съвсем наясно какво търси, когато смъкна боксерките му. Погледна отстрани момичето, което го направи. Някои стопери за врата при освобождаването си произвеждат дрънчащ звук. Маделин се почувства длъжна да извърши онова, което последва. И незабавно разбра, че е огромна грешка. Отиваше отвъд моралното, директно към биологичното. Устата й просто не беше органът, който природата бе предвидила за подобно действие. Почувства огромно напрежение в устната си кухина — като пациент на зъболекарския стол, който, зяпнал широко, чака отливката за пломбата му да изсъхне. Само дето тук отливката не беше неподвижна. Чия изобщо беше идеята? Кой гений е решил, че удоволствието и задавянето вървят ръка за ръка? Имаше и по-подходящо място, където да постави Търстън, но вече, повлияна от физически фактори — непознатата миризма на момчето, лекото потръпване на краката му по жабешки — Маделин знаеше, че никога няма да го пусне на другото място. Така че трябваше да довърши започнатото, сведе лице над него, а той сякаш се разду като стент, за да разшири отвора на гърлото й. Езикът й премина в защита, превърна се в щит срещу по-дълбоко проникване, ръката й се вдигна като на регулировчик, сигнализиращ: „Стоп!“. С периферията на зрението си забеляза, че Търстън е повдигнал глава на една възглавница, за да гледа.

Онова, което търсеше Маделин тук, при Търстън, изобщо не беше самият Търстън! Беше самоунижение. Искаше да урони достойнството си и точно това направи, макар да не знаеше точно защо, наясно бе само, че е свързано с Ленард и с мащаба на собственото й страдание. Без да довърши започнатото, Маделин отметна глава назад, отпусна се на пети и захлипа тихичко.

Търстън не се оплака. Просто примигна бързо няколко пъти и продължи да лежи неподвижно. С надежда, че вечерта евентуално може да бъде спасена.

На следващата сутрин Маделин се събуди в собственото си легло. Легнала по корем, с длани на тила, като жертва на екзекуция. Което може и да беше за предпочитане при дадените обстоятелства. Можеше да се окаже огромно облекчение.

В своя ужас махмурлукът й бе несъвместим с ужаса от предишната нощ. Тук емоционалният водовъртеж достигна своя физиологичен израз: неприятният, наситен с водка вкус в устата й бе въплъщение на вкуса на разкаянието; позивите за повръщане обръщаха мислите й навътре към самата нея, сякаш й идеше да изхвърли не стомашното си съдържимо, а собствената си същност. Единствената утеха на Маделин бе, че — технически погледнато — остана непокътната. Би било далеч по-ужасно да позволи на останалата част от Търстън да проникне в нея, да покапе, да се изцеди.

Тази мисъл бе прекъсната от звънеца долу и от осъзнаването, че е денят на дипломирането и родителите й са на входа на сградата.

* * *

В сексуалната йерархия на колежа момчетата първокурсници се намират на самото дъно. След провала с Маделин Мичъл изкара една дълга, обезсърчаваща година. Прекара много нощи в компанията на момчета в същата ситуация, с които преглеждаха отново и отново списъка, известен като „Албума на първокурсничките“, в опит да пресеят най-готините гаджета. Триша Паркинсон, Кливланд, Охайо, имаше грива като на Фара Фосет. С карираната си памучна риза Джесика Кенисън, Олд Лайм, Масачузетс, изглеждаше като мечтаната фермерска щерка. Маделин Хана, Притибрук, Ню Джърси, беше изпратила своя черно-бяла фотография, на която бе присвила очи срещу слънцето, а вятърът развяваше косите й през челото. Снимка неглиже, нито твърде нагласена, нито особено самоуверена, но и не представяше обекта в най-добра светлина. Повечето момчета я подминаха с безразличие и преминаха на по-добре осветени и по-безспорни красавици. Мичъл с нищо не им даде да разберат, че са допуснали грешка. Искаше Маделин Хана да си остане малката му тайна, поради което посочи Сара Крипке, Тъксидо Парк, Ню Йорк.

Що се отнася до собствената му снимка в момчешкия еквивалент на „Албума“, Мичъл бе изпратил портрет, изрязан от историческа книга за Гражданската война, на която се виждаше лутерански свещеник с мършаво лице, невчесана бяла коса, очилца и изражение на морално покрусен човек. Редакторите чинно бяха отпечатали това изображение над надписа Мичъл Граматикус, Грос Пойнт, Мисури. Изборът на портрета освобождаваше Мичъл от задължението да изпраща своя истинска снимка и така да влезе в Парада на красотата, в какъвто Албумът неизменно се превръщаше. Беше начин да заличи телесното си аз и да го замени със знак за своята находчивост.

Ако Мичъл се бе надявал състудентките му да обърнат внимание на майтапчийската му снимка и да се заинтригуват от личността му, остана дълбоко разочарован. Никой не се впечатли кой знае колко. Момчето, което възбуди дамския интерес, бе Ленард Банкхед, Портланд, Орегон. Банкхед бе изпратил любопитна своя снимка насред снежно поле, на главата със смешна шапка с пискюл. Според Мичъл, Банкхед не изглеждаше нито кой знае колко добре, нито особено зле.

С напредването на първата година обаче историите за сексуалните завоевания на Ленард започнаха да си проправят път към зоните на униние, които съставляваха естествената жизнена среда на Мичъл. Джон Кас, съквартирант на Банкхед от гимназията, твърдеше, че Ленард толкова често го гонел да спи другаде, че в крайна сметка Джон направил постъпки да се премести в самостоятелна стая. Една нощ Мичъл видя легендарния Банкхед на купон в „Уест Куод“ да се взира в едно момиче толкова съсредоточено, все едно се опитваше да й разтопи мозъка. Мичъл не можеше да проумее защо момичетата не разбират истинската същност на ухажора. Предполагаше, че Ленардовата слава на покорител на женските сърца от ранга на Лотарио, за когото разказва ханджията в „Дон Кихот“, би намалила притегателната му сила в дамските очи; на практика обаче се получаваше точно обратното. С колкото повече момичета спеше Банкхед, толкова повече момичета искаха да спят с него. Което беше смущаващо добър урок за Мичъл — най-вече му показваше колко малко знае за момичетата.

Добре че първата година най-после свърши. Когато Мичъл се върна след лятната ваканция, завари в колежа цяла нова реколта първокурснички, една от които, червенокоска от Оклахома, през пролетния семестър му стана гадже. И Мичъл забрави за Банкхед. (С изключение на това, че се засичаха в курса по религия, който и двамата записаха третата година, почти до края на следването не го засече.) Когато госпожица Оклахома заряза Мичъл, той смени още няколко момичета, спа с други и — общо взето — остави зоните на унинието далече зад себе си. След което, в четвърти курс, два месеца след издънката със загряващия гел, научи, че Маделин има ново гадже и късметлията се казва Ленард Банкхед. В продължение на два или три дни Мичъл живя като в ступор, ту се справяше с новината, ту не съвсем, докато една сутрин не се събуди обладан от толкова неподправено чувство за малоценност и безнадеждност, че сякаш цялото му достойнство (барабар с пишката) се бе свило до грахово зърно. Успехът на Банкхед с Маделин разкри истината за Мичъл. Мичъл не го биваше. Не можеше да се похвали с бройки. Там му беше мястото. Извън съревнованието.

Загубата беше смазваща. Мичъл се оттегли в мрака да си ближе раните. Интересът му към квиетизма не беше от вчера, така че с това ново поражение нямаше какво да му попречи да се затвори изцяло в себе си.

Също като Маделин, първоначално Мичъл бе възнамерявал да избере за основна специалност английска филология. Но след като за един курс по психология трябваше да прочете „Многообразието на религиозния опит“, промени решението си. Бе очаквал книгата да е скована и студена, а не беше. Уилям Джеймс описваше всякакви „случаи“ — жени и мъже, които е срещал и с които си е кореспондирал, хора, страдащи от меланхолия, от нервни заболявания, хранителни разстройства, хора, копнели за самоубийство, които чули глас и променили живота си за една нощ. Описваше свидетелствата им без капка присмех. Всъщност това, което беше забележително за тези истории, бе интелигентността на хората, които ги разказваха. С неприкрита честност тези гласове описваха подробно как са изгубили волята си за живот, как са се разболели, били са приковани на легло, изоставени от приятели и семейство, докато в един момент в главата им не се зародила една „Нова мисъл“ — мисълта за истинското им място във вселената, при което цялото им страдание приключвало. Наред с тези свидетелства, Джеймс анализираше религиозните преживявания на известни мъже и жени — Уолт Уитман, Джон Бъниан, Лев Толстой, Света Тереза, Джордж Фокс, Джон Уесли и дори Кант. Нямаше видим мотив за привличане на привърженици. Но специално при Мичъл ефектът бе да му помогне да осъзнае колко ключова роля играе религията в човешката история, и по-важното — да осъзнае факта, че религиозните чувства не се пораждат от ходене на църква или четене на Библията, а от най-съкровените ни вътрешни преживявания — било то голяма радост или изгаряща мъка.

Мичъл непрекъснато препрочиташе един абзац за невротичния темперамент, който си беше подчертал и който сякаш описваше собствената му личност, като в същото време му помагаше да се почувства по-добре. Гласеше следното:

Сред нас на пръсти се броят тези, които не страдат от недъг или болест по един или друг начин; и самите наши недъзи неочаквано ни помагат. Този наш темперамент съдържа емоционалността, която е sine qua non[36] на възприемчивостта към морала; притежаваме силата и уклона да наблягаме върху важните неща, което е същността на практическата нравствена енергия; изпитваме и любов към метафизиката и мистицизма, които ни подтикват да проникнем под повърхността на физическия свят. Кое тогава е по-естествено от това този ни нрав да ни въведе в полето на религиозната истина — в онези ъгълчета на вселената, които вашата здрава филистимска нервна система (дето все си показва мускулите и се тупа в гърдите, благодарна към Небесата и доволна, че не е покварена дори от една нездрава нишка) гарантирано ще се скрие завинаги от самодоволните си собственици?

Ако съществуваше нещо като вдъхновение, идващо някъде по-отвисоко, невротичният темперамент навярно би покрил базисното условие за задължителна възприемчивост.

Първият курс по религия, в който Мичъл се записа (същият, който посещаваше и Банкхед), представляваше обзор на Източната религия. След това Мичъл продължи със спецкурс по ислям. Откъдето пое към по-сериозно задълбаване в темата със спецкурс по немски пиетизъм, озаглавен „Въведение в томистката етика“, преди да продължи — през последния семестър в колежа — към „Религия и Отчуждение в културата на XX век“. На първото занятие преподавателят — мъж със сурово изражение на име Херман Рихтер — огледа подозрително четирийсетимата студенти, изпълнили аудиторията. Повдигна брадичка и ги предупреди със строг глас:

— Очаква ни тежък и обширен аналитичен курс, проследяващ религиозната мисъл през XX век. Ако някой от вас си мисли, че ще замаже положението, поназнайвайки едно-друго за Отчуждението, сега е моментът да размисли.

Като обиколи присъстващите със святкащ поглед, Рихтер раздаде учебната програма. Тя включваше „Протестантската етика и духът на капитализма“, „Огюст Конт и позитивизмът: основни текстове“ от Макс Вебер, „Смелостта да бъдеш“ от Пау Тилих, „Битие и време“ от Мартин Хайдегер, и „Драмата на атеистичния хуманизъм“ от Анри дьо Любак. Физиономиите на студентите помръкнаха. Явно се бяха надявали да минат с познатия им от гимназията роман на Камю „Чужденецът“. На следващото занятие бяха останали по-малко от петнайсетина човека.

Мичъл никога не бе имал такъв преподавател. Рихтер се обличаше като банкер, носеше сиви костюми на фини бели райета, консервативни вратовръзки, ризи със затворена яка и лъснати обувки със солидна подметка. Имаше успокояващата осанка на собствения му баща — излъчваше прилежание, трезва мисъл, мъжественост, — като в същото време ролята му в живота не беше да бъде баща, а да образова интелектуално. Всяка сутрин получаваше „Франкфуртер Алгемайне“ в пощенската си кутия. Можеше да цитира на френски думите на братята Верандри, когато за първи път виждат уникалните зъбери и плата Бедлендс в Дакота. Изглеждаше по-земен от всички други преподаватели и по-малко идеологически програмиран. Имаше нисък глас с тембъра на Кисинджър, само без акцента. Човек някак не можеше да си представи, че някога е бил дете.

Срещаха се с Рихтер два пъти седмично, за да се впуснат устремно в разнищване на причините за упадъка на християнската вяра около 1848 година. Това, че според мнозина тя е още жива и никога не е претърпявала упадък, биваше тутакси опровергавано. Рихтер не търпеше празни приказки. Ако не можеш да отговориш на възраженията на Шопенхауер, значи нямаш друг избор, освен да приемеш песимизма му. Но това далеч не бе единствената алтернатива. Рихтер настояваше, че да не се подлага на съмнение нихилизмът е не повече интелектуално обосновано, отколкото да се подлага на съмнение вярата. Човек може да кълве трупа на християнството, да натиска гръдния му кош и да вдишва в устата му, за да види дали сърцето няма да се събуди. Не съм мъртъв. Само спя. Изопнал гръб, без да използва стол, с ниско подстригана сребриста коса, но с издайнически знаци за личността му — магарешки бодил в бутониерата му или опакован подарък за дъщеря му, подаващ се от джоба на палтото, Рихтер задаваше на студентите въпроси и слушаше отговорите им сякаш всичко това би могло да се случи днес, в стая 112 на „Ричардсън Хол“: Дий Майкълс, която играеше Мерилин Монро в университетската постановка на „Автобусната спирка“, би могла да хвърли въжена стълба през бездната. Мичъл наблюдаваше педантичността на Рихтер, страстта му да открива грешки, непомръкващия му ентусиазъм да председателства над безупречно съсредоточените двайсетина младежи, насядали около масата за дискусии. Да накара мозъците на всичките тези младежи да щракат дори сега, на такъв късен етап от играта.

Не беше съвсем ясно в какво точно вярва Рихтер. Не беше християнски апологет. Мичъл наблюдаваше внимателно за признаци на пристрастия. Но такива нямаше. Всеки мислител биваше подлаган на дисекция с все същата прецизност. Беше скъп на похвалите и евтин на забележките.

В края на семестъра имаше финален изпит, който студентите можеха да подготвят у дома. Рихтер раздаде лист хартия с десет въпроса. Студентите можеха спокойно да се консултират с учебниците. Нямаше как да го измамят. Отговорите на тези въпроси не можеха да бъдат намерени никъде. Все още никой не ги бе формулирал.

Мичъл нямаше спомен да се е напрегнал кой знае колко в написването на отговорите. Работи здраво, но без усилие. Настани се в трапезарията на овалната маса, която използваше за бюро, заобиколен от купчина бележки и книги. В кухнята Лари приготвяше бананов хляб. Сегиз-тогиз Мичъл отиваше и си вземаше парченце. После се връщаше обратно и продължаваше от там, докъдето беше стигнал. Докато пишеше, за пръв път усети, че вече не е ученик. Не отговаряше на въпроси, за да получи бележка на тест. Опитваше се да диагностицира затруднението, в което усещаше, че сега е попаднал. При това не просто лично затруднение, а затруднение на всичките му познати. Чувството беше странно. Продължаваше да изписва имената на Хайдегер и Тилих, но мислеше за себе си и приятелите си. Всеки, когото познаваше, бе убеден, че религията е измама, а Бог — измислица. Само че заместителите на религията, използвани от приятелите му, не му се виждаха особено забележителни. Никой нямаше отговор на загадката за съществуванието. Беше като в онази песен на „Токинг Хедс“: И може да се запиташ „Е, как стигнах дотук?“… И може да си отговориш „Това не е красивата ми къща“. И може да си отговориш „Това не е красивият ми живот“. Докато отговаряше на въпросите, Мичъл продължаваше да насочва отговорите към практическото им приложение. Искаше да знае защо е тук и как ще живее. Идеален начин за приключване на образованието ти в колеж. Образованието най-сетне бе извело Мичъл към живота.

В момента, в който предаде отговорите си, забрави за изпита. Наближаваше дипломирането. Двамата с Лари бяха заети с плановете си за пътешествието. Купиха си раници и спални чували, подходящи за минусови температури. Разучаваха карти и туристически наръчници за пътуване с ограничени средства, чертаеха възможни маршрути. Седмица след изпита Мичъл влезе в пощата „Фонс Хауз“ и намери писмо в пощенската си кутия. Беше от професор Рихтер, на бланка от колежа. Мичъл бе поканен да отиде в кабинета на Рихтер за разговор.

Мичъл за пръв път влизаше там. Преди да отиде, взе две айскафета от „Блу Рум“ — екстравагантен жест, но навън бе горещо, а на Мичъл му беше приятно преподавателите му да го помнят. Пренесе високите чаши с капачки под палещите лъчи на слънцето и ги вкара в червената тухлена сграда. Секретарката на факултета му обясни къде да намери Рихтер и Мичъл заизкачва стълбите към втория етаж.

Всички други кабинети бяха празни. Будистите бяха заминали за лятна ваканция. Ислямистите бяха във Вашингтон, за да очертаят „профила“ на Абу Нидал, който току-що бе взривил с дистанционно кола-бомба пред Френското посолство в Бейрут. Само вратата в дъното на коридора беше отворена, а вътре, с пристегната вратовръзка въпреки задушното време, седеше Рихтер.

Кабинетът му не беше като голата килия на разсеян професор, населявана единствено в приемните му часове. Нито пък бе уютната бърлога на декан, украсена с литографии и килим ръчна изработка. Кабинетът на Рихтер беше нормален, едва ли не виенски. Имаше библиотечни шкафове със стъклени вратички, пълни с кожени томчета с теологични книги, лупа с дръжка от слонова кост, месингова мастилница. Писалището беше масивно, защитен вал срещу настъпващото невежество и некоректност на света. Надвесен над плота, Рихтер си записваше нещо с автоматична писалка.

Мичъл прекрачи вратата и каза:

— Ако някога имам кабинет, професор Рихтер, искам да изглежда ето така.

Рихтер направи нещо невероятно: усмихна се.

— Може и да ти се отвори възможност — рече.

— Донесох ви айскафе.

Рихтер погледна над бюрото си към подаръка, леко изненадан, но благосклонен.

— Благодаря — кимна.

Отвори картонена папка и извади тесте листа. Мичъл разпозна изпитната си работа. Явно по страниците нечий елегантен почерк бе правил корекции.

— Заповядай, седни — покани го Рихтер. Мичъл се подчини.

— Преподавам в този колеж двайсет и две години — подхвана Рихтер. — За всичкото това време само веднъж съм получавал изпитна работа, която да разкрива дълбочина на вникването и философска проницателност като твоята. — Замлъкна. — Предишният студент, за когото мога да кажа това, понастоящем е декан на Теологическата катедра в „Принстън“.

Рихтер пак замълча, сякаш изчакваше думите му да стигнат до събеседника. Може да се каже, че не стигнаха съвсем. Мичъл се радваше, че се е справил добре. Беше свикнал да се справя добре в училище, но въпреки това му беше приятно да го чуе. Оттам нататък мисълта му не регистрира нищо.

— Това е последната ти година в колежа, нали?

— Остава ми още седмица, професоре.

— Замислял ли си се сериозно за кариера в научната област?

— Не бих казал, не.

— Какво възнамеряваш да правиш с живота си?

Мичъл се усмихна.

— Да не би баща ми да се крие под бюрото ви?

Челото на Рихтер се смръщи. Вече не се усмихваше.

Скръсти ръце и смени посоката.

— По изпитната ти работа усещам, че си лично обвързан с религиозните учения. Прав ли съм?

— Сигурно може и така да се каже — каза Мичъл.

— Фамилията ти е гръцка. В православната традиция ли си възпитан?

— Кръстен съм. И толкова.

— А сега?

— Сега? — Мичъл се замисли. Не беше свикнал да говори за духовните си търсения. Струваше му се необичайно да го прави.

Но изражението на Рихтер показваше, че няма намерение да го съди. Беше се надвесил напред на стола си, скръстил ръце върху бюрото. Погледът му беше другаде, но слушаше внимателно. Предразположен по този начин, Мичъл се отпусна. Обясни, че когато пристигнал в колежа, не знаел много за религията, и как след като започнал да чете английска литература, постепенно осъзнал колко е невеж. Светът се оказвал формиран от вярвания, за които Мичъл нямал никаква представа.

— Това беше началото — каза, — осъзнах собствената си глупост.

— Да, да — кимна бързичко Рихтер. Реакцията му предполагаше личен опит с преобръщащи мисленето състояния. Главата на Рихтер остана наведена, той слушаше.

— Не знам, един ден просто си седях — продължи Мичъл — и изведнъж получих прозрение, че всеки писател, когото четях за курсовете си, е вярвал в Бог. Да започнем от Милтън. И Джордж Хърбърт. — Професор Рихтер дали познава Джордж Хърбърт? Да, запознат е. — И Толстой. Съзнавам, че Толстой към края става малко краен. Отхвърля Ана Каренина. Но колцина автори се обръщат срещу собствения си гений? Може би трябва да започнем от там, че именно обсебеността на Толстой от истината би могла да го направи толкова велик. Това, че е искал да се отрече от изкуството си, го е направило велик творец.

Пореден израз на съгласие откъм сияйния сребрист ореол над бюрото. Времето, външният свят към този момент бяха престанали да съществуват.

— Така че миналото лято си съставих списък с книги за четене — продължи Мичъл. — Изчетох доста Томас Мертън. Мертън ме отведе към Свети Йоан Кръстни, а Свети Йоан Кръстни прокара път към Майстер Екхарт и „Подражание на Христа“ на Тома Кемпински. В момента чета „Облакът на незнанието“[37].

Рихтер изчака, преди да попита:

— Интересът ти чисто интелектуален ли е?

— Не само — отговори Мичъл. Поколеба се, но след малко призна: — Ходя и на църква.

— Коя църква?

— Която и да е — усмихна се Мичъл. — Всякакви църкви. Но най-често католически.

— Разбирам увлечението ти по католицизма — отбеляза Рихтер. — Но ако се върна към Лутеровите времена, и предвид изстъпленията на Църквата по онова време, лично аз бих внимавал със схизматиците.

В лицето на Рихтер Мичъл вече виждаше отговора на въпроса, който си бе задавал цял семестър. Поколеба се, но после все пак попита:

— Значи вярвате в Бог, професор Рихтер?

С твърд глас Рихтер заяви:

— Аз съм ревностен християнин.

Мичъл не знаеше какво точно означава това. Но разбираше защо Рихтер направи това не особено важно уточнение. Посочването му даваше простор за резерви и съмнения, исторически забежки и несъгласия.

— Нямах представа — призна Мичъл. — В клас не можех да преценя дали вярвате в нещо, или не.

— Такива са правилата на играта.

Двамата седяха в кабинета и разговаряха сладкодумно, сръбвайки от напитките си.

И Рихтер направи своето предложение:

— Искам да знаеш, че според мен имаш потенциал да се занимаваш с важни неща в областта на съвременната християнска теология. Ако проявиш желание, мога да се погрижа да получиш пълна стипендия в Принстънската семинария. Или в Теософския факултет на „Харвард“ или „Йейл“, ако предпочиташ. Рядко правя подобни усилия в услуга на студенти, но в този случай се чувствам длъжен да го направя.

Мичъл никога не бе обмислял да продължи в духовна семинария. Но идеята да учи теология — да учи каквото и да е, вместо да работи от девет до пет — му се стори нелоша. Затова отговори на Рихтер, че ще си помисли сериозно. Каза, че му предстояло пътешествие в рамките на около година. Обеща да пише на Рихтер, когато се прибере и да му каже решението си.

Предвид всички трудности, стоварили се на главата на Мичъл — рецесията, несигурната му образователна степен, а днес и сутрешното поредно отблъскване от страна на Маделин, — пътешествието беше единственото, което го изпълваше с очакване. Сега, докато отиваше към квартирата си, за да се преоблече за церемонията, Мичъл си каза, че няма значение какво мисли за него Маделин. Него така или иначе скоро нямаше да го има.

Апартаментът му на „Боуън Стрийт“ се намираше едва на няколко пресечки от доста по-приятната сграда, където живееше Маделин. Двамата с Лари разполагаха с квартира с разнебитен паркет на втория етаж. Пет минути по-късно той вече катереше стълбите.

Мичъл и Лари решиха да заминат за Индия една вечер, след като гледаха филм на Сатяджит Рей. В началото го подметнаха почти на шега. Оттогава насетне обаче, винаги когато някой ги попиташе какво ще правят след дипломирането, двамата отговаряха: „Заминаваме за Индия!“. Като цяло, реакцията на приятелите им беше положителна. Никой не можеше да предложи основателна причина да не заминат за Индия. Повечето всъщност отвръщаха, че биха искали да ги придружат.

В резултат на което, без още дори да са си купили самолетни билети или пътеводители — без да знаят за Индия каквото и да било — Мичъл и Лари бяха обявени за смели, свободомислещи личности, достойни за завист. И така, в крайна сметка решиха, че ще е най-добре все пак да заминат.

Малко по малко пътуването се превърна в център на вниманието им. Прибавиха и спирка в Европа. През март Лари — който учеше в Театралния департамент — пое ангажимент като асистент в проучванията на професор Хюз, което придаде на пътуването известен професионален блясък и успокои родителите им. Купиха си голяма жълта карта на Индия и я закачиха на кухненската стена.

Единственото нещо, което аха да им обърка плановете, беше „купонът“, който вдигнаха няколко седмици по-рано, по време на сесията. Идеята беше на Лари. Това, което Мичъл не знаеше, бе, че купонът не е истински купон, а курсов проект по „Студийно изкуство“. Оказа се, че Лари е „подбрал“ някои гости като „актьори“ с определени задачи и указания как да се държат на партито. Като цяло, инструкциите му включваха нанасяне на обиди, налитане на бой и изнервяне на нищо неподозиращите гости. В края на първия час от купона резултатът беше, че всички си прекарваха ужасно. Появяваха се приятели, които ти изтърсваха, че никога не са ти имали доверие, че дъхът ти мирише и пр. Някъде към полунощ съседите от долния етаж — семейна двойка, Тед и Сюзан (като се замисли по-късно, Мичъл осъзна, че са изглеждали нелепо с хавлиените халати и пухкавите чехли, Сюзан — с ролки на главата), нахълтаха гневно и заплашиха да извикат полиция заради силната музика. Мичъл се опита да ги успокои. Дейв Хайек обаче, който беше близо два метра висок (и участник в заверата), изтрополи през кухнята и заплаши съседите с физическа разправа. В резултат на това Тед извади (фалшив) пистолет от джоба на халата си и заплаши да застреля Хайек, който се сви на кълбо на пода, докато всички останали се вцепениха от ужас по местата си или хукнаха да излизат през вратата, като заляха всичко с бира. В този момент Лари светна лампите, качи се на един стол и информира всички, че, ха-ха, всичко това е режисирано. Тед и Сюзан си свалиха халатите и се оказа, че отдолу са си по нормални дрехи. Тед показа на всички, че пистолетът му е играчка. Мичъл не можа да повярва, че Лари не е казал на него, домакинът на вечерта, за тайния сценарий. Той нямаше представа, че Карлита Джоунс, трийсет и шест годишна магистърка, е следвала „сценария“, когато по-рано вечерта се заключи с Мичъл в тоалетната с думите: „Хайде, Мичъл. Да се позабавляваме. Ето тук, на пода“. За него беше огромна изненада, че сексът, предложен по такъв начин (както се случваше често във фантазиите му), на практика се оказваше не просто нежелан, а плашещ. Но въпреки всичко това, колкото и да беше гневен на Лари, задето е употребил купона, за да си напише домашното (макар че Мичъл би трябвало да се усъмни, когато на купона се появи самата преподавателка), той знаеше още тогава, късно през нощта, след като всички си тръгнаха — дори докато крещеше на Лари, който береше душа на балкона: „Хайде! Изповръщай си червата! Заслужи си го!“, — че ще прости на Лари, задето превърна жилището им и купона в лош артпърформанс. Лари беше най-добрият му приятел, канеха се да заминат заедно за Индия и Мичъл нямаше избор.

Сега влезе в апартамента и се отправи направо към стаята на Лари, отвори с гръм и трясък вратата.

Лари лежеше на матрак на пода, слабоватото му тяло извърнато на една страна и сгънато на Z, лицето му полускрито в облак коса като на Гарфънкъл. Приличаше на фигура от Помпей — човек, който си е лежал свит в ъгъла, когато през прозореца са нахлули пепел и лава. Над главата му, закачени с кабарчета, висяха две снимки на Антонен Арто. На снимката вляво Арто беше млад и невероятно красив. На другата, направена само десетилетие по-късно, драматургът изглеждаше като повехнал луд. Това, което допадаше на Лари, бе именно бързината и целостта на физическото и умствено разпадане на Арто.

— Ставай — викна му Мичъл.

Когато Лари не реагира, Мичъл взе от пода разпечатан сценарий на Самюъл Френч и го метна по приятеля си.

Лари изохка и се обърна по гръб. Очите му потрепнаха и се отвориха, но явно не бързаше да дойде на себе си.

— Колко е часът?

— Късно е. Трябва да вървим.

След една безкрайно дълга минута Лари седна в леглото. Беше дребничък, с пакостливо, някак фавънско лице, което в зависимост от светлината или продължителността на купона можеше да изглежда или с високи скули като на балетиста Рудолф Нуреев, или с хлътнали бузи като „Писъкът“ на Мунк. В момента беше някъде по средата.

— Пропусна як купон снощи — рече Лари. Мичъл запази каменно изражение.

— Приключих с купоните.

— Е, чакай, стой, Мичъл, не бъди краен. Така ли ще я караш и на пътешествието? Досадник?

— Току-що видях Маделин — припряно рече Мичъл. — Беше решила да ми проговори. После обаче казах нещо, дето не й хареса, при което пак спря да ми говори.

— Браво на тебе.

— Обаче е скъсала с Банкхед.

— Знам.

В главата на Мичъл звънна предупредителна камбанка.

— Откъде знаеш?

— Ами снощи си тръгна от купона с Търстън Миймс. Беше излязла на лов, Мичъл. Казах ти да дойдеш. Жалко, че си приключил с купоните.

Мичъл се поизопна, за да посрещне по мъжки чутото. Естествено, Лари знаеше за обсесията на Мичъл от Маделин. Лари бе чувал Мичъл да възхвалява добродетелите й и да защитава или оправдава някои от по-съмнителните й качества. Мичъл бе доверил на Лари — както се прави само с истински приятел — как обезумява, щом си помисли за Маделин. Но въпреки всичко Мичъл си имаше достойнство, затова не показа реакция.

— Надигай си задника — каза, отдалечавайки се по коридора. — Не искам да закъсняваме.

Щом влезе в стаята си, Мичъл затвори вратата и отиде да седне на стола край бюрото, увесил глава. Някои подробности от сутринта, които преди му се бяха сторили неразгадаеми, постепенно започваха да разкриват своя смисъл — като изписани от самолет символи по небето. Рошавата коса на Маделин. Махмурлукът й.

Внезапно, с яростна решителност, той се завъртя и раздра капака на кашона, оставен на бюрото му. Тогата му за церемонията беше вътре. Извади я, стана и нахлузи лъскавата изкуствена материя през главата и раменете си. Шапката, значката на випуска и пискюлът бяха опаковани в отделни пликчета. След като отвори и тях, провря пискюла през четириъгълника на шапката толкова старателно, че чак огъна плоскостта, накрая разгърна отвора за главата и си я сложи.

Чу Лари да топурка в кухнята.

— Мичъл — провикна се Лари. — Да взема ли трева?

Без да отговори, Мичъл се отправи към огледалото в дъното на стаята си. Академичните шапки идват от Средните векове. Връстници са на „Облакът на незнанието“. Ето защо изглеждат толкова нелепо. Ето защо той изглежда толкова нелепо с такава шапка на главата.

Спомни си едно изречение от Майстер Екхарт: „Само ръката, която трие, може да напише истината“.

Мичъл се запита дали трябва да изтрие себе си, или миналото си, или други хора, или какво. Бе готов да се залови тутакси с триенето, стига да можеше да разбере какво точно да изтрие.

Отиде в кухнята, където Лари правеше кафе, също пременен с тогата и шапката си. Спогледаха се развеселени.

— Задължително вземи трева — каза Мичъл.

* * *

Маделин тръгна по дългия път обратно към апартамента си.

Беше бясна на всичко и всички, най-вече на майка си, задето я принуди да покани Мичъл; на Ленард, задето не се обаждаше; на времето, че е студено; на колежа, че свършва.

Няма начин да си приятел с момчетата. Всички момчета, с които някога се бе сприятелявала, в крайна сметка искаха нещо друго, или пък от самото начало бяха искали нещо друго, и бяха приятели само привидно.

Мичъл искаше отмъщение. Това беше цялата работа. Искаше да я нарани и познаваше слабите й места. Беше абсурдно да твърди, че тя не го привлича интелектуално. Нима не я бе преследвал през всичките тези години? Нима не бе твърдял, че „обича ума й“? Маделин знаеше, че не е умна колкото Мичъл. Но дали Мичъл е умен колкото Ленард? А? Така трябваше да му отговори. Вместо да плаче и да бяга, трябваше да му каже, че Ленард е бил напълно о’кей със степента й на интелигентност.

Тази мисъл, победоносно лъснала, помръкна при непосредственото досещане, че двамата с Ленард вече не излизат.

Като гледаше към „Канал Стрийт“ през кривото огледало на сълзите — пречупваха един знак „Стоп“ като в картина на художник кубист — Маделин си позволи още веднъж да си пожелае забраненото желание да се събере с Ленард. Имаше чувството, че ако има само това, всичките й проблеми ще бъдат поносими.

Часовникът на „Ситизънс Банк“ показваше 8:47. Разполагаше с един час да се облече и да се качи на хълма.

Пред нея изплува реката, зелена и неподвижна. Преди две години там имаше пожар. Пожарникарите седмици наред се бяха опитвали да се справят с огнената стихия, но без успех. Което постави въпроса как се гаси пламнала река? Какво прави човек, когато това, което потушава даден процес, го и активизира.

Нещастно влюбената и изоставена от любимия си студентка по английска филология се замисли над символизма на това.

В миниатюрен парк, който не бе забелязвала досега, Маделин седна на една пейка. Природните опиати започнаха да проникват в организма й и няколко минути по-късно тя се почувства по-добре. Избърса си очите. Никога повече нямаше да й се наложи да се вижда с Мичъл, ако не желае. Нито пък с Ленард. Макар в този момент да се чувстваше поругана, изоставена и да се срамуваше от себе си, Маделин знаеше, че е още млада, че животът й предстои — един живот, който с достатъчно упорство би могла да превърне в нещо специално, — а упорството означаваше да се научи да преодолява моменти като този, когато хората те карат да се чувстваш нищожен, необичан, когато ти отнемат вярата в себе си.

Излезе от парка и се заизкачва по малката павирана уличка към „Бенефит Стрийт“.

При „Нарагансет“ влезе във фоайето и се качи с асансьора на нейния етаж. Чувстваше се изморена, обезводнена и продължаваше да изпитва вопиюща нужда от душ.

Докато пъхаше ключа в ключалката, Аби й отвори от вътрешната страна на вратата. Косата на съквартирантката й вече беше напъхана в четвъртитата шапка.

— Здрасти! Вече си мислехме, че ще се наложи да тръгнем без теб.

— Извинявайте — отвърна Маделин, — родителите ми се увлякоха. Ще ме изчакате ли? Ей сега съм готова.

В дневната Оливия си лакираше пръстите на краката, стъпила на масичката за кафе. Телефонът започна да звъни, Аби отиде да вдигне.

— Пуки разправя, че си си тръгнала с Търстън Миймс — подметна Оливия, докато нанасяше лака. — Но й казах, че е абсурд, просто няма начин.

— Не ми се говори за това — каза Маделин.

— Хубаво. Не че изобщо ме интересува — продължи Оливия. — Но с Пуки бихме искали да знаем само едно.

— Отивам за бърз душ.

— За теб е — подаде й слушалката Аби.

Маделин нямаше желание да говори с когото и да било. Но прецени, че е по-добре да се обади, отколкото да отбива нова серия въпроси.

Взе слушалката и каза „Ало“.

— Маделин?

Мъжки глас, непознат.

— Да.

— Обажда се Кен. Ауербах. — Когато тя не реагира, той додаде: — Приятел съм на Ленард.

— О… — пророни Маделин. — Здрасти.

— Съжалявам, че звъня в деня на дипломирането. Но днес си заминавам и прецених, че е важно да ти се обадя, преди да тръгна. — Настъпи пауза, по време на която Маделин се опита да осъзнае какво на практика означават думите му, но преди да успее, Кен продължи: — Ленард е в болницата. — Веднага щом го изрече, побърза да добави: — Не се тревожи. Не е пострадал. Но все пак е в болница и прецених, че е редно да знаеш. Ако вече не са ти казали. Може би някой ти е казал.

— Не, никой не ми е казал — отвърна Маделин с тон, който по нейните разбирания звучеше спокойно. Като се постара да го запази, попита: — Би ли изчакал за секунда? — Притисна слушалката към гърдите си, взе телефонния апарат, който беше с дълъг кабел, и го занесе в стаята си, докъдето едва стигаше. Затвори вратата зад гърба си и вдигна слушалката към ухото си. Когато заговори пак, се притесняваше гласът да не й изневери.

— Какво става? Той добре ли е?

— Добре е — увери я Ауербах. — Физически нищо му няма. Притеснявах се, че може да се шашнеш, като ти се обадя, обаче… не, в смисъл, не е ранен или нещо подобно.

— Тогава какво му е?

— Ами, първо го беше гепила някаква мания. Обаче сега е в депресия. Така де, клинична депресия.

През следващите няколко минути, докато дъждовни облаци минаваха над попадащия в средата на прозореца купол на Капитолия, Ауербах разказа на Маделин какво се бе случило.

В началото Ленард не можел да спи. Ходел на училище и се оплаквал, че е скапан. Първо никой не му обръщал внимание. Просто си бил такъв, било типично за него. Преди обаче умората му се дължала на обичайните за деня дейности — да стане, да се оправи, да се облече, да стигне до аудиторията. Нямал проблеми със съня; просто стоенето буден му идвало в повече. Сега обаче изтощението било свързано с нощта. Чувствал се твърде трескав, за да си легне, затова стоял буден до три-четири сутринта. Щом все пак успеел да се накара да загаси лампите и да си легне, сърцето му започвало да препуска и целият плуввал в пот. Пробвал да чете, но мислите му продължавали да се гонят и не след дълго тръгвал да обикаля из апартамента.

След седмица в този ритъм Ленард отишъл до здравната служба, където един лекар, свикнал да вижда стресирани студенти в края на семестъра, му предписал сънотворни и му казал да спре кафето. Когато хапчетата не подействали, докторът предписал лек транквилант, а после и по-силен, но дори това осигурявало на Ленард не повече от два-три часа повърхностен и непълноценен нощен сън, без сънища.

И някъде по това време, продължи да разказва Ауербах, Ленард спрял да си пие лития. Не било ясно дали го е правил нарочно, или поради разсеяност. Но скоро след това започнал да звъни по телефона. Обаждал се наред. Можел да говори петнайсет минути, половин час, цял час и дори два. В началото бил забавен, както винаги. Хората се радвали да го чуят. Звънял на приятелите си по два-три пъти на ден. После по пет-шест. И по десет. Дванайсет. Обаждал се от апартамента си. От улични автомати из кампуса, които знаел точно къде се намират. Знаел за телефон в мазето на физическата лаборатория или уютна телефонна кабина в административната сграда. Знаел къде на „Тайър Стрийт“ има развален автомат, който ти връща монетата. Знаел за оставени без надзор телефони във философския факултет. Обаждал се от всички тези телефони, за да каже на слушателите си колко изтощен се чувства, как не може да спи, как не може да спи, колко изтощен се чувства. Явно всичко, за което му стигали силите, било да говори по телефона. Още по изгрев-слънце започвал да звъни на ранобудните си приятели. Самият той, будуващ цяла нощ, се обаждал на хора, които толкова рано сутрин не били в настроение за приказки. Оттам преминавал към други събеседници — както добри познати, така и почти непознати, студенти, секретарки във факултетите, дерматолога си, консултанта си. Когато на Източния бряг ставало твърде късно, за да може да звъни, Ленард прехвърлял тефтерчето си с телефоните и търсел приятели на Западния бряг. А когато в Портланд и Сан Франциско също ставало прекалено късно, Ленард се изправял пред ужасяващите три-четири часа, през които оставал сам със собствения си разпадащ се мозък.

Точно този израз използва Ауербах, докато разказваше на Маделин: „разпадащ се мозък“. Тя слушаше и се мъчеше да напасне картината, която Кен й описваше, към онзи Ленард, когото познаваше и чийто мозък бе всичко друго, но не и разпадащ се.

— Какво имаш предвид? — попита. — Да не искаш да кажеш, че Ленард полудява?

— Не съм казал такова нещо.

— Ами това за разпадащия се мозък?

— Той така ми го обясни. Така се чувствал — обясни Ауербах.

Щом мозъкът му започнал да се разпада, Ленард се опитал да го удържи, като говорел в пластмасовата слушалка, за да стигне до друго живо същество и да обмени мисли с него, да даде на този човек точно описание на своето отчаяние, на физическите си симптоми, на хипохондричните си пристъпи. Обаждал се да разпитва хората за бенките им. Имат ли бенка, която им се струва подозрителна? Която кърви или си променя формата? Или може би нещо червеникаво на главичката на пениса? Може ли да е херпес? Как изглежда херпесът? Каква е разликата между поражение от херпес и от шанкър. Ленард изпробвал границите на благоприличието в мъжката дружба, като се обаждал на приятелите си от мъжки пол и ги разпитвал за ерекцията им. Случвало ли им се да не могат да го вдигнат? Ако да, при какви условия? Започнал да нарича ерекциите си Гъмби. Това са ерекции, които омекват — които се гънат като онова пластилиново човече от старото детско филмче. Например, използвал израза: „Понякога ми е направо Гъмби“. Тревожел се, че след като едно лято в Орегон карал много колело, си повредил простатата. Отишъл в библиотеката и намерил някаква статия за нарушения в ерекцията при колоездачи, участвали в „Тур дьо Франс“. Ленард бил изключителен ум и прочут с чувството си за хумор, бил си създал огромен резерв от добри чувства у хората, спомени за прекарани с него страхотни времена, и сега, с тези милиони телефонни обаждания, започвал да черпи от този резерв, обаждане след обаждане, докато хората понасяли оплакванията му и се опитвали да му помогнат да се измъкне от депресията, и минало доста време, преди този резерв на харесване и възхищение да бъде пресушен.

Приятелите му знаели, че мрачните настроения са част от неговата притегателна сила. Било облекчение за околните да го чуят да изрежда слабостите си, опасенията си по отношение на американската формула за успех. Толкова много хора в колежа били роби на собствената си амбиция, вкопчени в раздутото си его, умни, ала безскрупулни, прилежни, но безчувствени, лъскави, но кухи, че всеки се чувствал длъжен да е на ниво, да си свърши всичко планирано, да изстреля всичките си патрони, като в същото време всеки знаел, дълбоко в сърцето си, че не иска всичкото това. Хората се съмнявали в себе си и се страхували от бъдещето. Били стреснати, уплашени и като разговаряли с Ленард, който бил всичко това по десет, се чувствали не чак толкова зле и не чак толкова сами. Обажданията на Ленард били един вид телефонна терапия. Освен това той очевидно бил по-зле от всички останали! Той бил доктор Фройд и доктор Дум, отецът изповедник и смиреният каещ се грешник, психиатър и психар. Не играел. Не бил фалшив. Говорел искрено и слушал със съчувствие. В своя пик обажданията на Ленард били едновременно изкуство и проповед.

И все пак, продължаваше Ауербах, напоследък имало промяна в песимизма на Ленард. Станал по-дълбок, избистрил се. Изгубил предишните си комични нюанси и забавни елементи и се превърнал в неподправена, смъртоносна, чиста форма на отчаяние. Онова, което Ленард, вечно в „депресия“, бил изпитвал преди, въобще не било депресия. Онзи монотонен монолог, рецитиран от некъпан младеж, проснат по гръб на пода насред стаята. Онова безстрастно изреждане на провалите в младия му живот — провали, които в главата на Ленард вече са го обрекли на живот с все по-намаляващи шансове за завръщане. „Къде е Ленард?“, питал непрекъснато по телефона. Къде е момчето, способно да напише двайсет страници доклад върху Спиноза с лявата си ръка, докато с дясната играе шах? Къде е роденият за преподавател Ленард, източник на неизвестна информация от историята на конфликта между Фландрия и Валония, студент, способен да напише дисертация върху литературните заслуги на шестнайсетима романисти от Гана, Кения и Брега на слоновата кост, до един публикувани през шейсетте години в поредица, озаглавена „Да напуснеш Африка“, която Ленард намерил в книжарница „Странд“ и си купил по шейсет цента томчето, изчитайки от кора до кора всяка книжка? „Къде е Ленард?“, питал Ленард. Ленард не знаел.

Постепенно приятелите на Ленард започнали да осъзнават, че за Ленард е без значение на кого се обажда по телефона. Той забравял кой е от другата страна на линията и ако съответният човек в някакъв момент успеел да му затвори, Ленард тутакси се обаждал другиму и продължавал от там, докъдето бил спрял предишният разговор. А хората били заети. Имали си и друга работа. Така че с течение на времето приятелите на Ленард започнали да си измислят извинения, когато той им се обаждал. Оправдавали се, че имат часове, или среща с преподавател. Ограничавали времето за говорене, а постепенно съвсем престанали да вдигат. Самият Ауербах постъпвал така. Сега се чувствал виновен, поради което и решил да се обади на Маделин.

— Знаехме, че Ленард е в кофти форма — каза, — но не предполагахме, че положението е чак толкова зле.

Всичко това довело до деня, в който телефонът на Ауербах иззвънял в пет следобед. Тъй като предположил, че е Ленард, Кен не вдигнал. Но телефонът продължавал да звъни, докато накрая Ауербах не издържал и се обадил.

— Кен? — чул се треперливият глас на Ленард. — Оставят ме на поправителен, Кен. Няма да завърша.

— Кой го казва?

— Току-що ми се обади професор Налбандиан. Казва, че няма за кога да наваксам пропуснатия материал. Затова решил да ме остави на поправителен.

Това не изненадало Ауербах. Но уязвимостта в гласа на Ленард, който звучал като изгубено в гората момченце, го подтикнала да измисли някакви утешителни думи.

— Не е чак толкова страшно. Не е като да са те изключили.

— Не е там работата, Кен — скръбно проронил Ленард. — Той е един от преподавателите, на които разчитах да ми напишат препоръка. Прецаках всичко, Кен. Няма да се дипломирам навреме, заедно с всички останали. Ако не се дипломирам, ще ми отрежат стипендията за „Пилгрим Лейк“. Без пукната пара съм, Кен. Родителите ми няма как да помогнат. Не знам как ще се оправя. Само на двайсет и две съм, а си прецаках целия живот!

Ауербах се опитал да го успокои, но каквито и доводи да излагал, Ленард си оставал фиксиран върху катастрофалната страна на ситуацията. Продължил да се оплаква от липса на пари, да обяснява как неговите родители, за разлика от родителите на повечето студенти в „Браун“, не му помагат, как това го дърпало назад цял живот и съответно рефлектирало върху нестабилното му емоционално състояние. Продължили да бистрят темата повече от час, Ленард дишал тежко в слушалката, гласът му звучал все по-отчаяно, а Ауербах изчерпал всичките си идейни ресурси и започнал да предлага варианти за действие, които дори в собствените му уши звучали нелепо — например, убеждавал Ленард да престане да се фиксира върху себе си, да започне да излиза, да се наслаждава на нацъфтелите по ливадите магнолии (забелязал ли бил изобщо магнолиите?); посъветвал приятеля си да се опита да сравни своето положение с положението на хора в безизходица, като например миньорите от златните мини на Южна Америка, или парализираните, или болните от множествена склероза в напреднал стадий… повтарял му, че животът не е чак толкова отвратителен. И тогава Ленард направил нещо, което не бил правил преди. Затворил на Ауербах. Било единственият случай в цялата му телефонна мания, когато Ленард затварял първи, и това стреснало Кен. Звъннал обратно, но не получил отговор. Накрая, след като прозвънил на още няколко души, приятели на Ленард, решил да отиде до „Планет Стрийт“, където заварил Ленард обезумял. След много увещания, успял да го склони да отидат до Здравната служба, където приели Ленард за през нощта. На следващия ден го изпратили в болницата в Провидънс, където бил и в момента, в психиатричното отделение; лекували го.

Ако разполагаше с повече време, Маделин би анализирала вихрушката от емоции, които бушуваха в нея, би идентифицирала отделните й елементи. На преден план в този момент обаче изплува паниката. Зад нея бълбукаше смущението и гнева, че узнава последна. Но на дъното, в основата на всичко, кипеше една необяснима бодрост, въодушевление.

— Познавам Ленард, откакто го диагностицираха първия път — продължи Ауербах. — Първата година в колежа. Ако си пие лекарствата, е добре. Винаги е бил добре. Просто в момента се нуждае от подкрепа. Общо взето, затова се обадих.

— Благодаря — отвърна Маделин. — Радвам се, че го направи.

— Досега с неколцина приятели успявахме да го посещаваме редовно в болницата. Но днес всички си заминават. И… не знам… сигурен съм, че Ленард би искал да те види.

— Той ли го каза?

— Не, не го е казвал. Но бях при него снощи и съм сигурен. — И тогава Ауербах й даде адреса на болницата и номера на отделението и се сбогува.

Маделин усети как я изпълва решителност. Затвори с категоричен жест слушалката, излезе от стаята си и отиде в дневната.

Краката на Оливия още бяха на масичката, докато й изсъхнат ноктите. Аби си наливаше розов плодов нектар от блендера в чаша.

— Предателки! — изкрещя Маделин.

— Моля? — изненадано я погледна Аби.

— Знаели сте! — продължи да вика Маделин. — През цялото време сте знаели, че Ленард е в болница! Затова бяхте толкова сигурни, че няма да е на купона.

Аби и Оливия се спогледаха. Всяка изчакваше друга да проговори.

— Знаели сте и не сте ми казали!

— Направихме го за твое добро — загрижено каза Аби. Не искахме да се тревожиш и да си вкарваш филми в глава! Та нали тъкмо беше започнала да си гледаш уроците. Тъкмо беше започнала да преживяваш Ленард и си помислихме…

— Как би се почувствала, ако Уитни беше в болница, а аз го скриех от теб?

— Друго е — възрази Аби. — Вие с Ленард скъсахте. Дори не си говорехте.

— Няма значение.

— Докато аз все още излизам с Уитни.

— Как можахте да не ми кажете!

— Добре — примири се Аби. — Извинявай. Наистина съжаляваме.

— Излъгахте ме.

Оливия поклати глава, сякаш отказваше да приеме случващото се.

— Ленард е луд — каза накрая. — Ти даваш ли си сметка? Съжалявам, Мади, но Ленард… е… луд. Не е искал да излезе от апартамента си. Наложило се да викнат охраната да разбие вратата.

Тези подробности бяха нови. Маделин ги регистрира и ги остави за по-нататъшен анализ.

— Ленард не е луд. Просто е в депресия. Това е болест.

Не знаеше дали наистина е болест. Нищо не знаеше за това. Но бързината, с която го изстреля ей така, от нищото, имаше и допълнителното предимство да й помогне наистина да си повярва.

Аби все още я гледаше със съчувствие, което струеше от огромните й тъжни очи, главата й бе килната настрани. Нектарът бе оставил „мустачки“ на горната й устна. — Просто се тревожехме за теб, Мад — рече. — Притеснявахме се да не би да се възползваш от случая, за да се върнеш при Ленард.

— А, така значи — закриляли сте ме.

— Не е нужно да си злостна — намеси се Оливия.

— Не мога да повярвам, че пропилях последната си година в колежа, като съжителствах с вас двете.

— Е, то пък беше голяма забава да се живее с теб! — изстреля насмешливо Оливия. — С теб и с твоя „Любовен дискурс“. Я стига! Нали го знаеш онзи цитат, дето все го повтаряш — че хората не биха се влюбвали, ако преди това не прочетяха за влюбването? Е, ти си остана само с прочитането.

— Мисля, трябва да се съгласим, че беше много мило от наша страна да те поканим да живееш с нас — намеси се Аби, като облиза нектара от устната си. — Все пак ние намерихме квартирата и платихме депозита, и всичко.

— Де да не ме бяхте канили — прошепна Маделин. — Тогава може би щях да си намеря за съквартирант човек, на когото да имам доверие.

— Да вървим — каза Аби и приключи разговора с категорично завъртане на пети. — След малко ще започне парадът.

— Ноктите ми не са изсъхнали — оплака се Оливия.

— Време е. Ще закъснеем.

Маделин не изчака да чуе повече. Обърна се, влезе си в стаята и затръшна вратата. Когато се увери, че Аби и Оливия са излезли, си взе нещата за церемонията — шапка, пискюл, тога — и се отправи към фоайето. Беше 9:32. До кампуса се стигаше за дванайсет минути.

Най-бързият маршрут беше директно през хълма — пък и в тази посока нямаше риск да срещне съквартирантките си, — нагоре по „Боуен Стрийт“. Но и този път криеше своите рискове. На тази улица живееше Мичъл, а точно в момента тя не беше в настроение да се среща с него. Свърна предпазливо зад ъгъла и като не го видя, забърза покрай сградата му и нагоре по хълма.

Настилката беше хлъзгава от дъжда. Докато се изкатери на билото, мокасините й бяха станали целите в кал. Главата пак я заболя, както бързаше напред, през яката й я блъсна собствената й телесна миризма. За пръв път огледа петното. Можеше да е всичко. Все пак спря, нахлузи тогата през главата си и продължи напред.

Представи си барикадиралия се в апартамента си Ленард, охраната блъска по вратата му — стана й хем страшно, хем изпита нежност.

Но продължаваше да усеща онова противоречиво чувство на приповдигнатост, сякаш вътре в нея се издуваше балон, въпреки спешната неотложна ситуация…

Като стигна „Конгдън Стрийт“, забърза. Няколко преки по-нататък мерна тълпата. Полицаите бяха отбили движението, а хора с дъждобрани изпълваха улиците „Проспект“ и „Колидж“ пред Художествената академия и Библиотеката. Дъждът продължаваше да плющи, върхарите на брястовете се поклащаха над тъмното небе.

Докато минаваше покрай „Кари Тауър“, Маделин дочу звуците на духов оркестър. Магистрите и студентите по медицина се подреждаха покрай „Уотърман Стрийт“ а церемониално облечени официални лица проверяваха строя. Маделин бе възнамерявала да мине през арката „Фонс Хауз“ и да излезе на поляната, но редицата препречваше пътя й. Вместо да изчака, тя продължи напред по улицата и се спусна по стълбите към пощата, като се надяваше да стигне до зелените площи през подлеза. Както вървеше, й мина една мисъл. Погледна си часовника — 9:41. Разполагаше с четири минути.

Пощенската кутия на Маделин беше на най-долния ред срещу входа. За да набере комбинацията, подгъна коляно което я накара да се почувства едновременно изпълнена с надежда и уязвима. Пиринчената вратичка се отвори и зад нея се показа потъмняла от годините цепнатина. Вътре имаше само един плик. Спокойна (защото успешният кандидат не показва нито тревожност, нито припряност), Маделин го взе.

Беше писмото от „Йейл“, със скъсан плик, прибран в найлонова торба със знака на пощите, върху която се четеше печатен надпис: „Тази пощенска пратка беше повредена по пътя към получателя. Извиняваме се за забавянето“.

Тя разкъса найлона и внимателно издърпа хартиения плик, като се стараеше да не го повреди допълнително. Заклещен в сортировъчната машина, значи. На пощенската марка се четеше: „1 април 1982“.

В пощата на „Фонс Хауз“ бяха наясно с този тип писма. Тук всяка година пристигаха купища подобни: от медицински и правни факултети, от магистърски програми. Студенти бяха коленичили пред тези кутии, както сега коленичи Маделин, за да измъкнат писма, превърнали ги тутакси в стипендианти по програмата „Роудс“, сътрудници в Сената, наперени репортери, възпитаници на университета „Уортън“. Докато Маделин отваряше плика, й мина през ума, че не е много тежък.

Уважаема госпожице Хана,

С настоящото ви уведомяваме, че магистърската програма по английска филология към Йейлския университет няма възможност да ви предложи прием за предстоящата академична година 1982/1983. Всяка година получаваме запитвания от голям брой квалифицирани кандидати и за съжаление невинаги…

Тя остана безмълвна. С нищо не показа, че е разочарована. Внимателно затвори пощенската си кутия, завъртя ключалката и след като се изправи, прекоси с твърда крачка фоайето. Недалеч от вратата, като довърши започнатото от пощенската служба, скъса писмото на две и хвърли парчетата в кошчето.

Студентите А, Б, В и Г кандидатстват за магистърската програма на „Йейл“. Ако А е редактор на „Харвард Кримсън“; Б е стипендиант на „Роудс“, публикувал монография върху „Изгубеният рай“ в „Милтън Куотърли“; В е деветнайсетгодишно генийче от Англия, което говори руски и френски и е свързано с премиера Тачър; а Г е бакалавър по английска филология, чиято кандидатура включва що-годе прилична разработка върху съюзите в „Перлата“ на Джон Стайнбек, плюс резултат от изходящия тест GRE 520 точки в логическата част, последният студент няма дори минимален шанс да бъде приет за студент?

Значи са я били отрязали още преди два месеца, през април. Съдбата й е била решена още преди скъсването с Ленард, което означава, че единственото, на което бе разчитала, за да си повдига духа през последните три седмици, е било илюзия. Поредната критична частица информация, която е била скрита от нея.

Откъм тревните площи се чуха викове. Примирено, Маделин нахлузи академичната шапка на главата си като шапка идиотка. Излезе от пощата и се качи по стълбите.

Просторните зелени площи бяха изпълнени със семейства, които очакваха началото на парада. Три момиченца се бяха покачили в бронзовия скут на скулптурата от Хенри Мур, усмихваха се и се кикотеха, докато баща им клечеше на тревата и ги снимаше. Насам-натам се щураха бивши възпитаници, радваха се един на друг, носеха сламени шапки или бейзболни каскети с отбелязана върху тях година на завършването им.

Множеството пред „Сейлс Хол“ се оживи. Маделин погледна и видя как в същия момент древен възпитаник на учебното заведение, същинско изкопаемо, бе докаран на инвалидния си стол от тайфа руси внуци, или правнуци. На количката му бе привързан сноп балони с хелий, като на всеки червен балон бе отпечатано с кафяво: „Випуск 1909“. Мъжът вдигна ръце, за да посрещне аплодисментите. Широката му усмивка разкриваше дълги вампирски зъби, лицето му бе озарено от удоволствие под високата униформена шапка.

Маделин изпрати с поглед щастливия старец. В този момент бендът засвири маршова музика и парадът започна. Президентът на университета, който приличаше на изпълнителен директор на голяма компания, бе с кадифена академична роба и небрежна флорентинска шапка и вървеше начело на шествието, стиснал средновековен лансет. След него се бяха подредили плутократите от управителния съвет и червенокосите, едроглави живи представители на семейство Браун, най-различни ректори и декани. Дипломантите, подредени двама по двама, се изсипваха през арката „Уейланд“ към поляната. Парадът се беше насочил покрай Юнивърсити Хил в посока портата „Ван Уикъл“, където родителите — включително Алтън и Филида — би трябвало да са се събрали.

Маделин плъзна поглед по колоната, в очакване да се появи удобна пролука, за да се включи. Огледа лицата да намери познат, примерно приятелката й Кели Троб или поне Лоли и Пуки Еймис. В същото време нежеланието й да се сблъска с Мичъл още веднъж, или пък с Оливия и Аби, я накара да отстъпи леко, скривайки се зад шкембест татко, насочил видеокамера. Маделин не можеше да си спомни от коя страна трябва да виси пискюлът — отляво или отдясно.

Випускът се състоеше от близо хиляда и двеста студенти. Те продължиха да прииждат, двама по двама, усмихнати, ухилени, здрависваха се и махаха, разперили длан. И сред толкова много хора Маделин не успя да види нито едно познато лице. След четири години в колежа, никой от тези хора не бе неин познат.

Бяха минали едва стотина дипломанти, но Маделин не дочака останалите. Лицето, което копнееше да види, така или иначе не беше тук. Тя даде кръгом, върна се през арката „Фонс Хауз“ и се отправи нагоре по „Уотърман“, в посока „Тейър Стрийт“. Като ускори ход, едва ли не подтичвайки, стиснала шапката си в ръка, стигна до ъгъла, където свистеше трафикът. Минута по-късно махна на едно такси и каза на шофьора да я закара в болница „Провидънс“.

* * *

Тъкмо изпушиха джойнта, когато редицата помръдна.

Близо половин час Мичъл и Лари прекараха сред бушуващата тълпа в сянката на „Райстън Куод“, някъде по средата на дългата черна ивица от дипломанти, която се простираше от основната поляна към пътеката и покритата с бръшлян арка зад тях, чак нататък по „Тейър Стрийт“. Тесните тротоари ограничаваха редицата в двете посоки, но площадчето около сградата преливаше от народ, превръщайки се в купон на открито. Студентите сновяха насам-натам, обикаляха.

Мичъл направи завет с тялото си, за да може Лари да запали джойнта. Всички се оплакваха колко е студено и тъпчеха на място, за да се стоплят.

Имаше какви ли не начини за справяне с досадната тържественост на деня. Някои от завършващите носеха шапките си под странен ъгъл. Други ги бяха украсили със стикери или цветове. Момичетата се бяха накичили с пера около врата или със слънчеви очила „Спринг Брейк“, или с лъскави обици като миниатюрни диско-топки. Мичъл сподели наблюдението си, че подобни прояви на неподчинение са характерни за всяко раздаване на дипломи и следователно са не по-малко традиционни от самите традиции, които се опитват да опровергаят, след което пое цигарата от Лари и се опълчи на тържествеността на деня по своя с нищо незабележителен начин.

— Gaudeamus igitur — рече той и си дръпна.

Подобно на яйце, погълнато от черна змия, сигналът да тръгват започна да се предава от човек на човек по почти невидими храносмилателни пътища, през гънките и чупките на събралите се маршируващи. Но още никой като че не тръгваше. Мичъл продължи да напряга взор напред, за да види. Най-сетне сигналът стигна до стоящите непосредствено пред Лари и Мичъл и изведнъж цялата редица се подмести напред.

Подаваха си един на друг джойнта, като вече дърпаха по-енергично. Малко по-напред в редицата Марк Клемке се обърна, помръдна с вежди и рече:

— Гол съм под робата.

Мнозина носеха видеокамери. Рекламите не спираха да им напомнят да запишат този момент и те това и правеха — записваха.

Оказваше се възможно да се чувстваш едновременно хем нещо повече от останалите, хем не съвсем част от тълпата.

В детската градина те подреждат по азбучен ред. На екскурзиите в четвърти клас те задължават да държиш другарчето си за ръката, докато минаваш покрай бизона или парната машина. Всичко в училище става под строй, подреждат ви в дълга редица, която свършва тук. Мичъл и Лари си запроправяха бавно път нагоре, напускайки сенчестия полумрак на „Райстън Куод“. Земята бе все още хладна, недокосната от слънце. Някой шегаджия се бе покатерил на статуята на Марк Аврелий, за да постави шапка на главата на стоика. Конят му се бе сдобил с надпис „82“ на стоманения си хълбок. След като изкачиха стълбите при „Лийдс Тиътър“, продължиха нагоре покрай „Сейлс Хол“ и „Ричардсън“ и излязоха на ливадата. Небето беше като нарисувано от Ел Греко. Нечия дипляна профуча покрай главите им.

Лари подаде фаса, но Мичъл поклати глава.

— На черешата съм.

— И аз.

Ситнеха начесто, като спънати, приближаваха покритата сцена, построена пред „Юнивърсити Хол“, пред морето от бели сгъваеми столове. В най-високата част на пътеката колоната спря. Мичъл се почувства отпаднал, което го подсети защо не обича да се напушва сутрин. След първоначалния прилив на енергия денят ти заприличва на камък, който с мъка тласкаш нагоре по баир. Щеше да си направи услуга, ако на пътешествието не пуши трева. По-добре да се прочисти.

Колоната пак помръдна. През брястовете в далечината Мичъл огледа очертанията на града и портата „Ван Уикъл“ отпред, а после, заедно с хилядата свои съученици, прекрачи прага.

Абсолвентите, както си му е редът, дюдюкаха и хвърляха шапките си във въздуха. Тълпата бе нагъсто, родители търсеха с жадни погледи децата си. Сред масата физиономии на средна възраст Мичъл разпозна тези на собствените си родители със смущаваща яснота. Дийни, спретнат със син блейзър и шлифер „Ландън Фог“, грейна при вида на най-малкия си син, очевидно съвсем забравил, че беше против Мичъл да замине да учи на Изток и да попадне под разрушителното влияние на либералите. Лилиан енергично размахваше две ръце с ентусиазма на по-дребничките хора, когато се опитват да бъдат забелязани. Под отчуждаващото въздействие на марихуаната — без изобщо да се броят четирите години в колежа — Мичъл се почувства потиснат от безвкусната дънкова козирка на челото на майка му и цялостната липса на изисканост у родителите му. Но с него ставаше нещо. Портата изигра своята роля и докато вдигаше ръка да помаха на семейството си, се почувства отново на десет, задавен от емоция към тези две човешки същества, които като митични създания през целия му живот бяха демонстрирали способност да се сливат с пейзажа, да се превръщат в камък или дърво, после пак да оживяват, а в ключови моменти като този да стават свидетели на героичното му пътешествие. Лилиан носеше фотоапарат. Снимаше. Поради което Мичъл нямаше защо да се тревожи.

Двамата с Лари продължиха напред в развеселената колона и се отправиха към „Колидж Стрийт“. Мичъл търсеше с поглед семейство Хана, но не успя да ги види. От Маделин също нямаше и следа.

В полите на хълма процесията забави ход и випуск 1982 се разля по тротоара, студентите на свой ред се превърнаха в зрители.

Мичъл си свали шапката и отри чело. Не му беше особено празнично. В колежа беше лесно. Идеята, че завършването се брои за някакъв вид успех, му се струваше смехотворна. Но се бе забавлявал през цялото време и сега бе изпълнен с почтително въодушевление, затова стоеше и аплодираше съучениците си, опитвайки се да се включи в празненството по най-добрия възможен начин.

Не се беше отдал на религиозни мисли, нито си повтаряше Христовата молитва, когато забеляза господин Рихтер да се спуска по нанадолнището право към него. Беше ред на преподавателската колона — преподаватели и асистенти в целия си академичен блясък, докторските им качулки поръбени с кадифе според съответните дисциплини и опасани с коприна в зависимост от учебното заведение, където са завършили — аленочервено за „Харвард“, зелено за „Дартмут“, светлосиньо за „Тъфтс“.

За Мичъл беше странно да види господин Рихтер като участник в подобно глупаво зрелище. Вероятно е могъл да си остане вкъщи, да си чете Хайдегер, но ето че беше тук и си прахосваше времето в маршируване надолу по хълма в чест на поредната тържествена церемония — при това крачеше с очевидно въодушевление.

В самия край на обучението си в колежа Мичъл остана втрещен пред тази гледка: хер доктор професор Рихтер върви наперен, лицето му озарено от детинска радост, каквато никога не бе показвал по време на водения от него курс „Религия и отчуждение“. Сякаш Рихтер бе намерил лек за своето лично отчуждение. Сякаш бе превъзмогнал несгодите на възрастта.

* * *

— Честито! — поздрави я шофьорът на таксито.

Маделин вдигна поглед, в първия момент озадачена, докато не си спомни как е облечена.

— Благодаря — кимна.

Тъй като повечето улици из кампуса бяха блокирани, шофьорът избра заобиколния маршрут по „Хоуп“ към „Уикъндън“.

— Медицина ли учите?

— Моля?

Шофьорът вдигна длани от волана.

— Отиваме в болницата, нали? Затова предположих, че ще ставате лекарка.

— Не, няма — едва чуто отвърна Маделин, без да извръща очи от прозореца. Шофьорът разбра и до края на пътуването на обели нито дума.

Докато таксито прекосяваше реката, Маделин си свали шапката и тогата. Купето миришеше на ароматизатор — нещо ненатрапчиво, като ванилия. Маделин винаги си бе падала по ароматизаторите. Не се бе замисляла по въпроса, докато Ленард не й бе споменал, че това показва желание от нейна страна да избягва неприятни факти от действителността.

— Не че помещението не мирише лошо — каза й. — Просто ти не можеш да го подушиш.

Тя си помисли, че го е хванала в логическо противоречие и извика:

— Как така едно помещение ще мирише лошо, ако мирише добре?

На което Ленард отвърна:

— Ами то продължава да си мирише лошо. Просто бъркаш свойствата със същността.

Ето такива разговори водеше с Ленард. Те бяха от нещата, заради които го харесваше толкова много. Където и да отиваш, каквото и да правиш, един ароматизатор може да стане повод за малък симпозиум.

Сега обаче се запита дали многопосочните му мисли на практика не го бяха отвели до сегашното му състояние.

Таксито спря пред болница, която приличаше на запуснат хотел „Холидей Ин“. Осеметажната бяла сграда със стъклена фасада изглеждаше мръсна, сякаш беше попила мръсотията на околните улички. В бетонните кашпи от двете страни на входа нямаше цветя, само фасове. Кльощава фигура с вид на жалък бачкатор, страдащ от професионално заболяване, се тътрузеше с проходилка през безупречно функциониращите автоматични врати.

В просторното фоайе Маделин направи два погрешни завоя, преди да намери регистратурата. Служителката я изгледа продължително, след което попита:

— При Банкхед ли?

Маделин се втрещи. След бързо оглеждане в чакалнята установи, че е единствената бяла.

— Да.

— Още не мога да ви пусна при него. Днес има предостатъчно посетители. Като си тръгне някой, ще ви дам знак.

Още една изненада. Емоционалният срив на Ленард, на практика цялата му себеизява на пасивен възрастен, не се връзваше с препълнената с посетители болнична стая. Маделин изпита ревност към незнайните гости.

Записа данните си и се настани с лице към асансьорите. Килимът бе с разведряващ десен на сини квадрати, всеки от които очертал по една детска рисунка с молив: дъга, еднорог, щастливо семейство. Хората си бяха донесли закуски, за да се подкрепят докато чакат — стиропорени кутии с пилешка пастърма и печени телешки гърди. На стола срещу нея придремваше хлапе на две-три годинки.

Взирането в килима не я разведри.

Двайсет дълги минути по-късно вратите на асансьора се отвориха и от него слязоха двама души, бели. Успокояващо, и двамата бяха от мъжки пол. Единият беше висок, с нюуейв прическа, по-ниският носеше тениска с известната снимка на изплезения Айнщайн.

— Видя ми се добре — отбеляза първият. — По-добре.

— На това му викаш по-добре? Баси, искам цигара.

Минаха, без изобщо да забележат Маделин.

Щом двамата се скриха от поглед, тя отиде на регистратурата.

— Четвърти етаж — подаде й пропуск жената.

Тежкотоварният асансьор, предвиден да превозва носилки и медицинско оборудване, се заиздига бавно, други пътници освен Маделин нямаше. Нагоре покрай „Гинекология“ и „Ревматология“, покрай „Остеология“ и „Онкология“, отвъд всички болести, които бе възможно да сполетят човешкото тяло, никоя от които не се бе стоварила върху Ленард, асансьорът я отведе до Психиатричното отделение, където проблемите поразяваха главата. Беше гледала филми и очакваше да я посрещне зловещ затвор. Но с изключение на червения бутон, отварящ двойната врата от външната страна (и който нямаше съответен отвътре), почти нищо друго не напомняше на затвор. Коридорът беше бледозелен, с излъскан до блясък балатум, който скърцаше под стъпките. Край една от стените имаше количка за храна. Неколцината пациенти — душевноболни пациенти, не можеше да спре да си повтаря Маделин, — които се забелязваха, си прекарваха времето като всеки друг възстановяващ се в болнични условия човек: четяха, дремеха или зяпаха през прозореца.

В сестринската стая попита за Ленард Банкхед, при което я насочиха към помещението в дъното на коридора.

С влизането я порази светлина. Сякаш ослепителната светлина сама по себе си беше превърната в терапия против депресия. Сенки не се допускаха. Маделин присви очи и огледа талашитените маси, около които болни по халати и с пантофи седяха или самотни, или в компанията на посетители с обувки. На висока стойка на стената в единия ъгъл бе закачен гърмящ телевизор. Равномерно отдалечени един от друг прозорци разкриваха гледка към покривите на щръкнали в небето или спускащи се към залива сгради.

Ленард седеше на стол на около пет метра от нея. Към него се бе навел очилат младеж и нещо му говореше.

— Е, Ленард — тъкмо казваше онзи. — Изфабрикува си това психично неразположенийце, за да те вкарат тук и да ти обърнат внимание. И след като така или иначе вече си тука и получи помощ, изведнъж установи, че не си чак толкова зле, колкото си си мислел.

Ленард явно слушаше внимателно какво му казва младежът. Не беше с болничен халат, както си го бе представяла Маделин, а носеше нормални дрехи — риза, гащеризон, синя бандана на главата. Липсваха му само туристическите обувки. Вместо тях носеше болнично сабо, с чорапи. Беше брадясал повече от обичайното.

— Имаше няколко проблема, които терапията ти не засегна — продължи очилатият. — Затова се наложи да ги преувеличиш, за да ги поставиш на по-широка нога и да се справиш с тях. — Младежът, който и да беше той, изглеждаше неимоверно доволен от тълкуванието си. Облегна се назад и се вторачи в Ленард така, все едно очакваше аплодисменти.

Маделин използва възможността да се придвижи напред. Като я видя, Ленард се изправи.

— Маделин. Хей — каза тихо. — Благодаря, че дойде.

И така, нещата бяха установени: тежкото състояние на Ленард бе изместило недоразумението със скъсването им. Бе го заличило. Тоест, ако Маделин искаше, можеше да прегърне Ленард.

Не го направи обаче. Реши, че физическият контакт може да не е по правилата.

— Познаваш ли Хенри? — продължи с любезностите Ленард. — Маделин — Хенри. Хенри — Маделин.

— Добре дошла в часовете за свиждане — обади се Хенри. Имаше плътен, авторитетен глас. Беше облечен с възтясно под мишниците сако от кариран плат мадрас и бяла риза.

Ужасно ярката светлина превръщаше френските прозорци в огледала, въпреки че навън беше ден. Маделин различи призрачния си образ, който се взираше в не по-малко призрачния Ленард. Една млада жена, която нямаше свиждане — беше по нощница, с чорлава разпиляна коса, — обикаляше стаята и си мърмореше под носа.

— Готино местенце, а? — попита Ленард.

— Добре изглежда.

— Държавна болница е. Тук идват онези, които нямат пари да се лекуват на места като „Силвърлейк“.

— Ленард е малко разочарован — обясни Хенри, — защото не е в компанията на първокласни депресари.

Маделин нямаше идея кой е Хенри и защо е тук. Веселостта му обаче й се стори неадекватна, ако не откровено зловредна.

Ленард явно не се впечатляваше. Приемаше жадно всяка дума на Хенри, както ученик слуша учителя си. Това — заедно със спорадичното прехапване на горната устна — беше единственото, което й се видя не наред у него.

— Обратната страна на самоненавистта е манията за величие — отбеляза Ленард.

— Точно така — съгласи се Хенри. — В смисъл, ако ще се сриваш, искаш да го направиш като Робърт Лоуел.

Изборът на израза „сривам се“ също се стори на Маделин не дотам уместен. Намрази Хенри заради него. В същото време омаловажаването на болестта от страна на Хенри идеше да покаже, че нещата не са чак толкова безнадеждни.

Може би все пак Хенри се справяше със ситуацията както трябва. Щеше й се да открие някакви знаци в тази посока. Макар че лично тя не можеше да се накара да говори празни приказки. Чувстваше се болезнено неловко и неспособна да каже каквото и да било.

Маделин никога не се бе оказвала близо до човек с истинско психическо заболяване. Инстинктивно избягваше лабилните хора. Колкото и егоистично да бе подобно поведение, то бе неразделна част от това да бъдеш Хана — да бъдеш позитивна, привилегирована, закриляна личност за пример. Ако имаше качество, което Маделин Хана не притежаваше, то бе лабилност. Поне такъв бе сценарият. Но малко след като завари Били Бейнбридж с две мацки в леглото, Маделин започна да осъзнава мащабите на граничещата си с клинична депресия способност да изпитва безпомощна скръб; особено през последните няколко седмици, докато оплакваше в стаята си раздялата с Ленард, докато се гърчеше от махмурлук и правеше секс с Търстън Миймс, докато слагаше кръст на последната си надежда да бъде приета в университет, в който дори не бе сигурна, че иска да учи, докато се чувстваше съкрушена от любов и от безразборни ялови щения, докато се съмняваше в себе си, Маделин проумя, че нейна милост и душевно болен човек не са взаимноизключващи се категории.

Спомни си едно изречение от Барт: „Смята се, че всеки влюбен е луд. Но дали някой си представя луд, който е влюбен?“.

— Ленард се притеснява, че може да го държат тука за неопределено време, което не мисля, че ще се случи. — Хенри пак заснова. — Ти си добре, Ленард. Просто кажи на лекаря това, което сподели с мен. Държат те тук просто за наблюдение.

— Докторът би трябвало да се обади всеки момент — обърна се към Маделин Ленард.

— Ти си си изфабрикувал психическо неразположенийце, за да те вкарат тук и да получиш помощ — повтори Хенри. — Сега вече се чувстваш по-добре и си готов да се прибереш у дома.

Ленард се наведе напред, целият в слух.

— Просто искам да се махна оттук — рече. — Ще остана с три поправителни. Искам само да си взема изпитите и да завърша.

Маделин никога не бе виждала Ленард да се държи толкова прилично. Усърдният ученик, звездният пациент.

— Това е добре — отбеляза Хенри. — Здравословно е. Искаш да си върнеш живота.

Ленард отмести поглед от Хенри към Маделин и повтори като робот:

— Искам да си върна живота. Искам да се махна оттук, да си взема поправителните и да завърша.

В залата надникна медицинска сестра.

— Ленард? Доктор Шиу те търси по телефона.

Ленард се изправи с ентусиазма на човек, явил се на интервю за работа.

— Та така… — каза.

— Кажи на докторката онова, което сподели с мен — напомни му Хенри.

Щом Ленард излезе, настана тишина. Нарушена от Хенри.

— Ти сигурно си приятелката на Ленард.

— За момента не е ясно — отвърна Маделин.

— Нарича се дисоциативна фуга. — Хенри завъртя показалеца си във въздуха. — Като магнетофонна ролка, върти отново и отново.

— Но нали току-що казахте, че е добре.

— Хм, казах го, защото Ленард иска да го чуе.

— Но вие не сте лекар.

— Не съм. Но уча психология. Което означава, че съм попрочел доста Фройд. — На лицето му цъфна огромна, нелепа, коцкарска усмивка в стил Чешърския котарак.

— Ние обаче живеем малко след Фройд — кисело изтърси Маделин.

Хенри понесе заяждането с подобие на доволство.

— Ако си гадже на Ленард или възнамеряваш да станеш гадже на Ленард… или ще се събирате пак, те съветвам да не го правиш.

— Всъщност кой си ти?

— Просто човек, който знае от личен опит колко сила има в това да си мислиш, че би могъл да спасиш друг човек чрез любовта си.

— Готова съм да се закълна, че те виждам за пръв път в живота си — продължи Маделин. — И че не знаеш нищичко за мен.

Хенри се изправи. Заяви леко засегнато, но с непоклатима увереност:

— Хората не спасяват други хора. Спасяват единствено себе си.

Остави я да мисли върху думите му.

Невчесаната жена зяпаше в екрана на телевизора, като връзваше и развързваше колана на халата си. Млада чернокожа, може би също студентка, седеше на една маса с мъж и жена, навярно родителите й. Явно бяха свикнали с обстановката.

След още няколко минути Ленард се върна. Невчесаната му подвикна:

— Хей, Ленард. Някакви следи от обяд?

— Не видях. Поне засега.

— Бих хапнала.

— Още половин час и ще го донесат — услужливо каза Ленард.

Приличаше повече на доктор, отколкото на пациент. Жената явно му имаше доверие. Кимна и се обърна.

Ленард седна на стола и се наведе напред, като се чешеше по коляното. Маделин се мъчеше да измисли какво да каже, но мислите, които й идваха, й се струваха нападателни. Откога си тук? Защо не ми каза? Вярно ли е, че си диагностициран преди три години? Защо не ми каза, че пиеш лекарства? Съквартирантките ми знаеха, а аз — не!

Спря се на:

— Какво каза докторката?

— Все още не иска да ме изписва — изрече монотонно Ленард, преглъщайки вестта. — Не иска дори да говорим за изписване.

— Послушай я. Стой тук и си почивай. Бас държа, че можеш да се подготвиш за поправителните и тук.

Ленард се озърна в двете посоки, после каза почти шепнешком:

— Друго не ми остава. Както казах, все пак съм в държавна болница.

— Което ще рече?

— Ще рече, че просто изписват лекарства на хората.

— Ти вземаш ли нещо?

Поколеба се, преди да й отговори.

— Главно литий. Пия го от известно време. Регулират ми дозата.

— Помага ли?

— Има някои странични ефекти, но да. Като цяло, отговорът е да.

Беше й трудно да прецени дали наистина е така, или на Ленард му се иска да е така. Беше се вторачил съсредоточено в лицето на Маделин, сякаш оттам би могъл да почерпи жизненоважна информация.

Той се извърна рязко и погледна отражението си в прозореца, като търкаше бузи.

— Позволяват ни да се бръснем веднъж седмично — отрони. — При това в присъствието на санитар.

— Защо?

— Заради бръсначите. Затова изглеждам така.

Маделин се озърна да види дали някой не ги подслушва. Нямаше такива признаци.

— Защо не ми се обади? — попита.

— Скъсахме.

— Ленард! Ако знаех, че си в депресия, това нямаше да има значение.

— Причината да изпадна в депресия беше раздялата ни.

Това вече беше новина. Добра новина при това — някак нередна, но пък автентична.

— Саботирах връзката ни — продължи той. — Вече го осъзнавам. Сега виждам нещата малко по-ясно. Част от това да си израсъл в семейство като моето, е, че болестта и разстройствата започват да ти се струват нещо нормално. За мен болестта и разстройствата са нормални. Ненормално е усещането… — Замлъкна. Сведе глава, тъмните му очи се забиха в балатума, чак след това продължи: — Спомняш ли си деня, когато ти казах, че те обичам? Помниш ли? Виждаш ли — спомняш си го, защото си с всичкия си, израснала си в нормално семейство, сред любов. В моето семейство обаче никой на никого не казваше, че го обича. Ние си крещяхме един на друг. Така че… какво правя аз, когато ми кажеш, че ме обичаш? Отивам и съсипвам нещата.

Отивам и опровергавам думите ти, като захвърлям Ролан Барт в лицето ти.

Не е задължително депресията да повлияе зле на външния вид на човек. Единствено начинът, по който Ленард местеше устните си, от време на време ги смучеше и ги хапеше, издаваше, че взима лекарства.

— И ти си тръгна — продължи той. — Махна се. С пълно право, Маделин. — Сега вече Ленард я погледна, на лицето му беше изписано страдание. — Аз съм повредена стока.

— Не си.

— След като си тръгна онзи ден, останах да лежа в леглото си и не мръднах оттам цяла седмица. Просто си лежах и си мислех как съм саботирал най-добрата възможност да заживея щастливо. Най-добрата възможност да бъда с умен, красив и нормален човек. Човек, който може да бъде мой партньор. — Наведе се напред и се вторачи съсредоточено в очите на Маделин. — Извинявай. Извинявай, че извърших такова нещо.

— Не мисли за това сега — прекъсна го Маделин. — По-добре се съсредоточи върху подобряване на състоянието ти.

Ленард примигна три пъти един след друг.

— Ще ме държат тук още поне седмица. Ще пропусна раздаването на дипломите.

— И бездруго нямаше да отидеш.

При тези думи Ленард се усмихна — за първи път.

— Сигурно си права. Как мина?

— Не знам — каза Маделин. — Тече в момента.

— В момента ли? — Ленард погледна през прозореца, все едно би могъл да провери. — И ти не си там?

Маделин кимна.

— Не бях на кеф.

Жената с халата, която лениво кръжеше из стаята, насочи вниманието си към тях.

— Бъди нащрек с тази — прошепна под мустак Ленард. — Може да ти се нахвърли за секунда.

Жената се потътри към тях и спря. Приклекна и внимателно претегли с поглед Маделин.

— Какво си ти? — попита.

— Какво съм аз ли?

— Откъде е семейството ти?

— Англия — отговори Маделин. — По произход.

— Приличаш на Кандис Берген.

Завъртя се и се ухили срещу Ленард.

— А ти си 007!

— Шон Конъри — додаде Ленард. — Ей ме на̀!

— Приличаш на 007 в ада! — продължи онази. В гласа й се долавяше напрежение. Ленард и Маделин за всеки случай си замълчаха и почакаха да се отдалечи.

На жената с халата мястото й беше тук. На Ленард — поне според Маделин — не. Той беше тук единствено поради своята напористост. Ако от самото начало й беше казал, че страда от маниакална депресия, ако й беше разказал за обърканото си семейство, за навика си да ходи по терапевти, Маделин никога нямаше да си позволи да се обвърже с него толкова страстно. Но сега, след като бе страстно обвързана, нямаше защо да съжалява. Силните чувства сами по себе си бяха основание.

— Ами лабораторията „Пилгрим Лейк“? — попита тя.

— Не знам — поклати глава Ленард.

— Там знаят ли?

— Едва ли.

— Там е чак за септември — продължи тя. — Има много време.

Увесен на куки и вериги, телевизорът бумтеше. Ленард засмука горната си устна по онзи странен нов начин.

Маделин го хвана за ръката.

— Все още бих дошла с теб, ако ти искаш — каза му.

— Наистина ли?

— Може първо да си вземеш поправителните. Да останем в Провидънс през лятото и през септември да се преместим.

Ленард притихна, осмисляше чутото.

Маделин попита:

— Мислиш ли, че ще се справиш? Или ще е по-добре просто да си починеш известно време?

— Мисля, че ще се справя — кимна той. — Искам да се върна на работа.

Двамата мълчаха и се гледаха.

Ленард се наведе към нея.

— След първото признание, „обичам те“ вече не означава нищо — цитира той по памет Барт.

Маделин се намръщи:

— Пак ли започваш?

— Не, но… помисли си. Това означава, че първото признание все пак означава нещо.

Погледът на Маделин светна.

— В такъв случай явно съм приключила — рече.

— Не и аз — взе ръката й в своята Ленард. — Не и аз.

[1] Wretched Misery (англ.), Гадна мизерия; The Clits (англ.), Клиторите. — Б.пр. ↑

[2] Австрийският художник-експресионист от началото на XX в. е известен с показните си еротични рисунки и интереса си към човешките форми и сексуалност. — Б.пр. ↑

[3] Американска компания за сладолед, основана през 1945 г. и известна с рекламата си за 31 вкуса и аромата, с идеята клиентът да опита по един вид всеки ден от месеца, докато намери любимия си сладолед. — Б.пр. ↑

[4] Препратка към песента на кънтрипевицата Better Get To Livin, където се пее: „Аз не съм Далай Лама, но ще опитам да ви дам един съвет“. — Б.пр. ↑

[5] Независимо американско издателство, едно от първите, разпространили така наречената „Френска теория“ в Северна Америка, най-вече посредством периодичното си издание. — Б.пр. ↑

[6] Система за библиотечна класификация, разработена от американеца Мелвил Дюи през 1876 година. Оттогава насам е подложена на поне 22 значителни преработки, последната от които през 2004 г. — Б.пр. ↑

[8] Консервативен американски писател, коментатор, телевизионер (1925–2008), оказал огромно влияние върху развитието на консервативното движение в САЩ. Бъкли е автор на над петдесет книги, сред които романи на различна тематика — исторически, приключенски, шпионски и пр. — Б.пр. ↑

[8] Имитация на китайско изкуство с псевдокитайски фигури и сцени. — Б.пр. ↑

[9] Традиционно ястие по Източното крайбрежие на САЩ, приготвяно от морски дарове и зеленчуци върху нагорещени камъни, застлани със слой водорасли. — Б.пр. ↑

[10] Демографската статистика разделя семействата по критерии като брой членове, тип, брой на децата и пр. Един от типовете семейства е т.нар. „нуклеарно“ (ядрено), състоящо се от една брачна двойка с деца. — Б.пр. ↑

[11] Легендарен и харизматичен преподавател по литература в „Браун“, за когото студентите му казват, че и курс по плетене на кошници да води, пак биха се записали. Автор на множество монографии и преводач. — Б.пр. ↑

[12] Хайнрих фон Клайст е немски драматург, поет и критик (1777 — 1811). Той и приятелката му Хенриете Фогел решават да се самоубият, като идеята за самоубийство Клайст обсъжда още преди това с жена си Мари. — Б.пр. ↑

[13] В това култово за „Браун“ заведение повечето видове сандвичи в менюто носят имената на популярни личности, какъвто е противоречивият тогавашен кмет на Провидънс Бъди Чанчи. Сред другите „кръстници“ са Марлене Дитрих, собственикът на верига магазини за накити с диаманти Томи ван Ской и пр. Б.пр. ↑

[14] Сапуни на „Проктър&Гембъл“, станали известни с чистите си съставки, мек аромат и с това, че се задържат на повърхността на водата. — Б.пр. ↑

[15] Американска писателка, активистка и феминистка (1921–2006), водеща фигура в женското движение в САЩ през 60-те и двигател на „втората вълна“ американски феминизъм през XX век. Основател и първи президент на Националната организация на жените. — Б.пр. ↑

[16] Американска адвокатка и социална активистка (1920–1998), водач на Женското движение. През 1971 г. се присъединява към други водещи феминистки като Глория Стайнман и Бети Фридан. Известна е с шапките си с периферия, които започва да носи от началото на адвокатската си кариера през 40-те, когато тази професия упражняват само шепа жени — за да е сигурна, че няма да я сбъркат със секретарка. — Б.пр. ↑

[17] Берта Хелена Амалия Рифенщал е немска балерина, актриса, режисьорка и фотографка; една от най-колоритните и забележителни кино-творци и хора на изкуството на XX в., в същото време спорна и противоречива фигура. Авторка на два от най-известните документални филми за Третия Райх, тя е считана за безспорна майсторка в документалния жанр на седмото изкуство. — Б.пр. ↑

[18] Метод за глобално образование чрез ролеви игри, който има за цел да въведе участниците в света на международните организации, да развие у тях комуникативни умения, да ги ориентира в регионални и глобални проблеми. — Б.пр. ↑

[19] Един от най-големите секс-символи на 50-те. — Б.пр. ↑

[20] Цитатите на български са по изданието „За граматологията“, Жак Дерида, превод от френски Жана Дамянова, ИК „Лик“, 2001. — Б.пр. ↑

[21] Прочутото изречение „There’s no there there“ Гъртруд Стайн пише в автобиографичната си книга Everybody’s Autobiography. То е израз на нейната „болезнена носталгия“ след като се завръща в родния Оукланд след четирийсетгодишно отсъствие и не намира къщата си там, където е била, а целият квартал и околностите са променени до неузнаваемост. — Б.пр. ↑

[22] Тук и по-нататък цитатите са по изданието: Ролан Барт, „Фрагменти на любовния дискурс“, превод от френски Лидия Денкова, Издателство „Изток-Запад“, 2005. — Б.пр. ↑

[23] Картър става обект на подигравки, задето по време на риболов бил „нападнат“ от плуващ срещу него блатен заек. — Б.пр. ↑

[24] Името, с което местните хора в Провидънс наричат сградата на Банк ъв Америка. Според една от версиите, именно тя е прототип на сградата, в която се помещава измисленият вестник „Дейли Планет“ от комиксите за „Супермен“ през 50-те. Най-високата сграда в Роуд Айлънд. — Б.пр. ↑

[25] Американска рок-група, основана през 1975 г. от Деби Хари и Крис Стейн. Едни от пионерите на нюуейв и пънк в САЩ. — Б.пр. ↑

[26] Базата, където през зимата на 1777 г. генерал Джордж Вашингтон оттегля своята Континентална армия след загубата при Джърмтаун. — Б.пр. ↑

[27] Типично американско ястие, което обединява месо и риба. Смята се, че рецептата е „родена“ в Ню Йорк в ресторант през 1960 г. Днес няма точно предписание какво освен дивеч и риба трябва да включва. — Б.пр. ↑

[28] „Къщата на животните“ (Animal House) е колежански филм на Джон Ландън от 1978 г. с участието на Джон Белуши, чиято слава идва с друга лента на същия режисьор — „Блус Брадърс“ (1980). — Б.пр. ↑

[29] Неологизъм, създаден от смесването на preppy и hipster. Използва се за марково облечени контета от елитните учебни заведения в Америка, то имат собствен код на общуване, поведение, език и пр. — Б.пр. ↑

[30] Първата жена член на Върховния съд на САЩ, номинирана за поста от Рейгън през 1981 г. — Б.пр. ↑

[31] Секретна операция на ФБР от началото на 80-те години, която има за цел изкореняването на ширещата се по това време сред политическия елит на САЩ корупция. — Б.пр. ↑

[32] Превод от английски: Иглика Василева. — Б.пр. ↑

[33] Хауард Суеърър е президент на „Браун“ от 1977 до 1988 г. Мандатът му се свързва с финансова стабилизация на колежа и почти четворно увеличаване на бюджета от спонсори. Кламбейк е традиционно за Ню Ингланд ястие от морски дарове и зеленчуци на плоча. — Б.пр. ↑

[34] Никарагуански революционер и водач на бунтовете (1927–1933) срещу военната окупация на Никарагуа от страна на САЩ. — Б.пр. ↑

[35] Фронтменът на популярната през 80-те години британска група The Cars. — Б.пр. ↑

[36] Задължително условие (лат.). — Б.пр. ↑

[37] Анонимна християнска мистична творба, написана на средноанглийски език през XIV век. Текстът е духовен пътеводител за съзерцателна молитва в късносредновековното монашество. — Б.пр. ↑

Пилигрими

Мичъл и Лари пристигнаха в Париж в края на август, след цяло лято скука и отчайващи трудови ангажименти.

На летище „Орли“, докато вдигаше раницата си от лентата за багаж, Мичъл установи, че ръцете го болят от ваксинациите, които си бе направил в Ню Йорк два дни по-рано: срещу холера на дясната ръка и тиф на лявата. По време на полета го втресе. Евтините им места бяха в дъното на салона, срещу зловонните тоалетни. Той придремваше на пресекулки по време на дългата презокеанска нощ, докато накрая лампите в салона блеснаха и стюардесата пъхна в лицето му умрял от студ кроасан, който той все пак задъвка по време на снижаването на огромния пътнически лайнер над града.

В предимно френска компания (туристическият сезон вече приключваше), Лари и Мичъл се качиха в автобус без климатик и се плъзнаха безшумно по плавните магистрали към мегаполиса. Слязоха недалеч от Пон дьо л’Алма, взеха си раниците от багажното отделение и се затътриха по просветляващия булевард. Лари, който говореше френски, вървеше напред и търсеше апартамента на Клер, докато Мичъл, който нямаше гадже във Франция — нито където и да е другаде, — не полагаше никакви усилия да съдейства за достигането на крайната точка на пътуването им. Неразположението от часовата разлика засилваше леката му замаяност. Според часовника беше сутрин, но тялото му тънеше в непрогледна нощ. Изгряващото слънце го накара да присвие очи. Някак нелюбезно му се видя. При все това, що се отнася до обстановката на улицата, всичко бе предвидено да радва окото. Короните на дърветата бяха отрупани с листа, натежали от цяло лято слънце. Около стволовете им имаше железни решетки — като домакински престилки. Широките тротоари побираха едновременно и будки за вестници, и хора с кучета, и елегантни десетгодишни момиченца, тръгнали на разходка в парка. Настилката излъчваше остра миризма на тютюн — точно както Мичъл си бе представял да мирише Европа: натурално, светски и нездравословно.

Поначало не му се искаше да започват пътуването си от Париж. Би предпочел да тръгнат от Лондон, за да види Шекспировия „Глоуб Тиътър“, да пие ейл „Бас“ и да може да разбира какво се говори около него. Но Лари намери два адски евтини билета с чартър до „Орли“ и тъй като финансите им трябваше да стигнат за девет месеца, Мичъл нямаше право да откаже. Пък и принципно нямаше нищо против Париж. Във всеки друг момент би приветствал на драго сърце евентуална възможност да го разгледа. Проблемът в конкретния случай се състоеше в това, че приятелката на Лари бе там на едногодишно обучение и двамата щяха да отседнат в нейния апартамент. Пак с оглед на бюджета. Тоест — не подлежащо на обсъждане.

Докато Мичъл се бореше с колана на раницата си, телесната му температура се качи с половин градус.

— Кой знае дали е от холерата, или от тифа — каза той на Лари.

— Сигурно и от двете.

Лари беше привлечен от Париж не само заради романтичния аспект, но и като франкофон. Едно лято като ученик заминал да работи в ресторант в Нормандия, където се научил да говори езика и да кълца зеленчуци. В колежа доброто владеене на френския му бе спечелило стая във „Френското общежитие“. Пиесите, които Лари режисираше за „Продъкшън Уъркшоп“ — студентския театър, — до една бяха от френски автори модернисти. Що се отнася до Мичъл, още със заминаването си на Изток да учи в колеж той се бе постарал да заличи Средния запад от себе си. Висенето в стаята на Лари на по чаша блудкаво кафе, приготвено от домакина, и слушането на приказките за „театъра на абсурда“ му се бе сторило добро начало. С черното си поло и белите гуменки „Кедс“ Лари беше като излязъл не от лекция по история, а от „Актърс Студио“ на Лий Страсбърг. Вече бе развил в пълна степен характерната за възрастните пристрастеност към кофеин и гъши дроб. За разлика от родителите на Мичъл, чиито хоризонти в изкуството стигаха до Етел Мърман и Андрю Уайет, родителите на Лари — Харви и Мойра Плешет бяха отдадени на висшата култура. Мойра ръководеше програмата по визуални изкуства към културния център „Уейв Хил“. Харви беше в борда на „Ню Йорк Сити Балей“ и „Данс Тиътър ъв Харлем“. По време на Студената война, след бягството си, Ирина Колноскова, втора солистка в трупата на балет „Киров“, се бе укривала в дома на семейство Плешет в Ривърдейл. Петнайсетгодишният по онова време Лари носел бутилчици шампанско и пълнозърнести крекери до леглото на балерината, където тя редувала плач с гледане на забавни игри по телевизията или пък изкушавала малкия да й масажира младите, потресаващо деформирани нозе. За Мичъл историите на Лари за пиянските запои след театрална премиера, за това да се натъкнеш на Ленард Бърнстейн, докато оправя танцьор в коридора на горния етаж, или да слушаш как Бен Верийн изпълнява песен от мюзикъла „Пипин“ на сватбата на по-голямата ти сестра, бяха толкова удивителни, колкото биха били за друг тип момче историите за срещи с легендата на американския футбол Джо Монтана или с баскетболиста Лари Бърд. В хладилника на семейство Плешет Мичъл за пръв път видя гурме сладолед. Още помнеше тръпката: една сутрин слезе в кухнята, през прозореца се виждаше величествената река Хъдсън, той отвори хладилника и пред погледа му изплува елипсовидна кутийка сладолед с екзотично име. Не беше двулитровата бака за лакомници, каквито купуваха техните в Мичиган, не беше евтиното заледено мляко, нито ванилов, шоколадов или ягодов сладолед — тук ставаше въпрос за вкус, за какъвто Мичъл не беше и мечтал, с лирично име, сякаш заимствано от стихотворение на Джон Бериман от задължителния списък за часовете по американска поезия: сладолед с ром и стафиди. Сладолед, който в същото време е и питие! В изящна кутийка от половин килограм. Шест такива, подредени до шест пликчета ароматно тъмно кафе „Френч Роуст“ от „Забарс“. Какво е „Забарс“? Как попада човек на толкова култово място в Манхатън? Как така тая сьомга е пушена? И защо е розова? Семейство Плешет наистина ли ядат риба за закуска? Кой е Дягилев? Какво е гваш, пентименто, рогалах? Моля ви, кажете ми, сякаш редеше безмълвно физиономията на Мичъл през цялото време на гостуването му в този дом. Искаше да научи всичко, а Лари бе точният човек, който би могъл да го образова.

Мойра никога не си плащаше глобите за паркиране, просто ги тъпчеше в жабката. Когато Харви ги откриеше, крещеше по време на вечеря:

— Това е фискална безотговорност!

Плешетови посещаваха семейни терапевтични сеанси — шестимата дружно ходеха на психоаналитик в Манхатън веднъж седмично, за да им бъдат разрешени конфликтите. Също като бащата на Мичъл, Харви бе служил във Втората световна война. Носеше костюми в цвят каки и папийонка, пушеше доминикански пури и беше във всеки един смисъл член на онова самоуверено, свръхзряло поколение мъже, воювали на фронта. И въпреки това веднъж седмично Харви лягаше на кушетката в кабинета на психоаналитика и изслушваше покорно всички обиди, с които го засипваха децата му. Постелката на пода елиминираше йерархията. Легнеха ли, всички членове на семейство Плешет ставаха равни. Над тях властваше единствено терапевтът, седнал в своя стол „Иймс“.

Преди края на войната Харви бил изпратен в Париж с подразделение на американската армия. Обичаше да говори за това време, живите му спомени за les femmes parisiennes често караха Мойра да бърчи чело.

— Бях на двайсет и две, лейтенант от американската армия. Градът беше под наш контрол. Бяхме освободили Париж и той ни принадлежеше! Разполагах с личен шофьор. Обичахме да кръстосваме булевардите с автомобилите и да раздаваме чорапогащници и шоколади. Повече не ни трябваше.

На всеки четири-пет години семейство Плешет се връщаше във Франция, за да обиколи военните обекти на бащата. В известен смисъл, като отиваше в Париж сега, на същата възраст, Лари възкресяваше бащината си младост от времето, когато американците са марширували из града.

Сега обаче нещата бяха различни. На авенюто, по което се тътреха двамата с Мичъл, нямаше нищо американско. Билборд пред тях рекламираше филм със заглавие Beau-père[1], плакатът показваше петнайсетинагодишно момиче, голо от кръста нагоре, седнало в скута на баща си. Лари го подмина, без дори да го забележи.

На Мичъл щяха да са му нужни години, докато опознае ландшафта на Париж; години, докато се научи да употребява думата arrondissement, камо ли да схване, че номерацията на парижките райони върви спираловидно. Познаваше само градове, чиито улици се пресичат под прав ъгъл. Струваше му се немислимо Първи район да опира в Тринайсети, а между тях да липсва Четвърти или Пети.

Клер обаче живееше недалеч от Айфеловата кула и впоследствие Мичъл успя да изчисли, че апартаментът й се намира в модния Седми район и следователно би трябвало да е скъпарски.

Павираната уличка — когато най-сетне я намериха — се оказа спомен от средновековен Париж. Тротоарчето беше твърде тясно, за да побере раниците им, затова слязоха на платното и се запровираха между миниатюрни като играчки коли.

На звънеца пишеше „Тиери“. Лари натисна бутона. След дълга пауза ключалката изжужа. При отварянето Мичъл, който се беше отпуснал на вратата, се стовари във фоайето.

— За малко да паднеш — подкачи го Лари.

Мичъл се изправи и пусна Лари да мине напред, но веднага след това го избута и застана пред него.

— Да го духаш, Мичъл — почти любовно изрече Лари.

Като охлюви, понесли къщичките си, двамата бавно изкачиха стъпалата. Колкото по-нависоко отиваха, толкова по-тъмно ставаше. На шестия етаж зачакаха в почти пълен мрак, докато накрая в дъното на коридора се отвори врата, в светлината на чийто вход стоеше Клер Шуорц.

С книга в ръка, изражението й бе по-скоро на читател в библиотека, когото внезапно са откъснали от четенето, отколкото на момиче, което изгаря от нетърпение да посрещне гаджето си — долетял от другия бряг на океана. Дългата пясъчноруса коса на Клер бе виснала пред лицето й, но тя прокара длан през нея и затъкна кичур зад ухото си. Така емоцията сякаш успя да си проправи път към лицето й.

— Здрасти, мило! — усмихна се.

— Здрасти, мило! — забърза към нея Лари.

Клер беше със седем-осем сантиметра по-висока от него. Приклекна, докато се прегръщаха. Мичъл изчака в сумрака, докато приключат.

Накрая домакинята го забеляза.

— Ей, здрасти, заповядай.

Клер беше с две години по-малка от тях, второкурсничка. Лари се бе запознал с нея на един летен театрален лагер в колежа „Пърчейз“ в Ню Йорк — той се занимаваше с театър, тя учеше френски — и сега Мичъл я виждаше за първи път. Носеше широка блуза и джинси, а дългите й обеци с неправилна форма приличаха на миниатюрни вятърни камбанки. Чорапите й бяха с цветовете на дъгата и имаха пръсти. Книгата в ръцете й се казваше „Нови течения във френския феминизъм“.

Въпреки завършения курс „Връзката майка-дъщеря: най-черният от черните континенти“ в Сорбоната при Люс Иригаре, Клер бе решила да последва майчиния пример и предложи на гостите хавлиени кърпи. Пренаетият от друг наемател апартамент не беше типичната слугинска стаичка с походно легло и обща тоалетна в коридора, където обичайно се настаняваха гостуващите студенти. Жилището беше мебелирано с вкус и разполагаше с картини в рамки, маса за хранене и килим. След като Мичъл и Лари свалиха раниците от гърба си, Клер предложи кафе.

— Умирам за кафе — каза Лари.

— Приготвям го с преса.

— Превъзходно — възкликна Лари.

Щом Клер остави книгата и влезе в кухнята, Мичъл погледна Лари.

— Здрасти, мило?

Лари го изгледа безстрастно.

Несъмнено, ако Мичъл го нямаше, Клер едва ли щеше да прави кафе в този момент. Ако двамата с Лари бяха насаме, вече да правеха секс за добре дошъл. При други обстоятелства Мичъл би се изнесъл. Но не познаваше никого в Париж и нямаше къде да отиде. Затова направи най-доброто, което се сети — обърна се и взе да зяпа през прозореца.

Така атмосферата временно се разведри. През прозореца се разкриваше гледка към гълъбовосиви покриви и балкони, на всеки от които се кипреше по една пукната саксия в компанията на спяща котка — досущ еднакви навсякъде. Сякаш цял Париж беше приел да се съобразява с един всеобщ, непринуден вкус. Всички съседи полагаха нужните усилия да поддържат висок стандарт, което не беше никак лесно, тъй като френският идеал не бе ясно дефиниран като например спретнатите зелени американски ливади, а по-скоро представляваше колоритна занемара. Нужен е кураж, за да оставиш всичко да се разпада толкова красиво.

Като се извърна от прозореца, Мичъл още веднъж огледа апартамента и установи един притеснителен факт: за него нямаше легло. Паднеше ли нощта, Клер и Лари щяха да се пъхнат в нейното, а Мичъл щеше да просне спалния си чувал на пода край тях. Щяха да изгасят осветлението. А когато на двамата им се стореше, че третият е заспал, щяха да започнат да палуват и през следващия час, час и нещо Мичъл щеше да бъде принуден да слуша как на метър от него оправят приятеля му.

Взе „Нови течения във френския феминизъм“ от близката маса.

Върху семплата до аскетизъм корица бяха изписани цял куп имена. Юлия Кръстева. Елен Сиксу. Кейт Милет. Мичъл бе виждал много от състудентките си да четат този сборник, но не го беше забелязвал в ръцете на мъж. Дори скромният и чувствителен Лари, който си падаше по всичко френско, не го беше чел.

Внезапно се разнесе въодушевеният възглас на Клер:

— Обичам я тази книга!

Излезе грейнала от кухнята и я грабна от ръцете му.

— Чел ли си я?

— Просто я разглеждах.

— Чета я заради един курс, който записах. Тъкмо довърших есето на Кръстева. — Разгърна книгата и я запрелиства. Косата падна пред лицето й и тя нетърпеливо я отметна назад. — Чела съм доста за тялото и как тялото винаги се свързва с женското. И е интересно как в Западната религия тялото винаги е смятано за греховно. Човек трябва да бичува тялото и да го преодолее. Но Кръстева всъщност ни приканва да се върнем към тялото и да го погледнем — особено майчиното тяло. Принципно тя е лаканианка, само дето не приема, че смисълът и езикът са рожба на страховете от кастрация. Иначе да сме откачили.

Подобно на Лари, Клер беше руса, синеока, еврейка. Но докато родителите на Лари бяха светски хора, които не стъпваха в храм дори на най-големите празници, а на празничната трапеза Седер вместо да пускат децата да търсят скритата половинка афикоман от счупения в началото на вечерята хляб маца, ги пращаха в издирване на кексче „Туинки“ (вариант за справяне с пакостливите детски ръчички, превърнат днес в утвърдена традиция), родителите на Клер бяха ортодоксални евреи, които спазваха буквата на еврейския закон. За да се спазва кашер, гигантското им имение в Скарсдейл разполагаше не просто, с два отделни сервиза за хранене, ами направо с две отделни кухни. Понякога в събота се бе случвало на тръгване прислужницата да забрави да остави светнато и тогава семейство Шуорц прекарваше вечерта в тъмнина. Веднъж по-малкият брат на Клер бил откаран с линейка в болница (талмудската традиция повелява, че спешните медицински случаи отменят забраната да се шофира в събота). Господин и госпожа Шуорц отказали да се качат в автомобила си, за да карат след линейката, и предпочели — въпреки че били не на себе си от тревога — да отидат пеша до болницата.

— Цялата работа при юдаизма и християнството е там — подхвана Клер, — че като всяка монотеистична религия, те също са патриархални. Това са религии, измислени от мъже. И познай какъв е Бог? Мъж.

— Внимавай, Клер — предупреди я Лари. — Мичъл е завършил теология.

Клер направи физиономия:

— Леле боже.

— Ще ти кажа какво съм научил в колежа — подсмихна се Мичъл. — Ако си чела кой да е от мистиците или пък смислена теология — католическа, протестантска, кабалистична, — единственият въпрос, по който всички са единодушни, е, че Бог излиза извън всяка човешка категория или идея. Точно поради тази причина Мойсей не може да погледне Яхве. Затова — в юдаизма — не можеш дори да изречеш името Божие. Човешката мисъл не може да осмисли какво е Бог. Бог няма пол, няма нищо.

— Тогава защо в Сикстинската капела е нарисуван като мъж с дълга бяла брада?

— Защото така се харесва на масите.

— На масите ли?

— Някои хора имат нужда от изображение. Големите религии трябва да приобщават хората. А за да го направят, си служат — до една или друга степен — с фалшификация.

— Говориш точно като баща ми. Възразя ли, че юдаизмът е сексистка религия, той отвръща, че е въпрос на традиция. Традицията неизменно е нещо добро. И си длъжен да я приемеш.

— Не съм казал това. Казвам само, че има хора, за които традицията е нещо хубаво. За други не е толкова важна. Някои смятат, че Бог се разкрива чрез историята, други — че откровението е процес, че правилата или тълкуванията се променят с времето.

— Цялата идея за Апокалипсиса е теологическа и лъжовна.

Някога в Скарсдейл, обърната към баща си в опасаната им с картини на Шагал дневна, Клер несъмнено бе стояла точно така, както стоеше в момента: стъпала на широчината на раменете, длани на хълбоците, торс леко приведен напред. Мичъл се подразни, но едновременно с това беше и впечатлен — както навярно е бил впечатлен и господин Шуорц по време на споровете им — от силата на нейната воля.

Осъзнал, че от него се очаква отговор, попита:

— В какъв смисъл лъжовна?

— Цялата идея за Бог, който „Се“ разкрива чрез историята, е глупава. Евреите построили храма. После храмът бил унищожен. И евреите трябва да построят пак храм, че да се появи месията, така ли? Идеята, че Бог седи и чака нещо да се случи — сякаш ако изобщо има такова нещо като Бог, ще го интересува какво правят хората, — е изцяло антропоцентрична и като така изцяло, ама тотално мъжка! Преди създаването на патриархалните религии хората са почитали Богинята. Вавилонците са го правели, етруските също. Религията на Богинята е била органична и екологична — свързана с природния кръговрат, — за разлика от юдаизма или християнството, които просто налагат закона и изнасилват земята.

Мичъл погледна Лари и го видя да кима в знак на съгласие. Мичъл може би също би кимнал, ако излизаше с Клер, но Лари изглеждаше искрено заинтересуван от Богинята на вавилонците.

— Щом не ти харесва идеята за мъжкото у Бога — обърна се Мичъл към Клер, — защо я заменяш с женско? Защо не се отърсиш от самата идея за полово маркирано божество?

— Защото пол има. Факт. Вече. Знаеш ли какво е миква? — Обърна се към Лари. — Той знае ли какво е миква?

— Знам какво е миква — потвърди Мичъл.

— Добре, та значи, майка ми прави миква всеки месец, след като й свърши цикълът. За да се пречисти. Да се пречисти от какво? От силата да ражда? Да създава живот? Те превръщат най-великата сила, която притежава жената, в нещо, от което я карат да се срамува.

— Съгласен съм, това е абсурдно.

— Но въпросът не е в миква. Цялата институционализирана форма на Западната религия натяква на жените, че са по-низши същества, нечисти, подчинени на мъжете. И ако наистина вярваш в тези глупотевини, просто нямам какво да ти кажа.

— В момента не си в цикъл, нали? — попита Мичъл. Изразителното лице на Клер стана каменно.

— Не мога да повярвам, че го каза.

— Майтапех се — оправда се Мичъл. Лицето му пламна.

— Адски сексистко изказване.

— Беше шега — сковано рече той.

— Човек трябва да опознае Мичъл — обади се Лари. — Той има придобит вкус.

— Съгласен съм с теб! — опита се да оправи нещата с Клер Мичъл, но колкото повече говореше, толкова по-неискрено звучеше, затова накрая млъкна.

Денят имаше и една добра страна: понеже на Лари и Мичъл им беше посред нощ, нямаше причина да не започнат да пият незабавно. В ранния следобед вече бяха в Люксембургската градина, в компанията на бутилка vin de table. Небето се бе заоблачило и застилаше цветята и жълтите чакълени алеи с гъсто сиво. Наблизо възрастни мъже играеха петанк, приклякваха от коляно и плъзгаха сребристи топки с върховете на пръстите си. Топките почукваха приятно при съприкосновението си една с друга — звукът на пенсиониране при удовлетворяващи социалдемократични условия.

Клер се беше преоблякла и сега носеше лятна рокля и сандали. Не си бръснеше краката и по тях проблясваше златист мъх, който към бедрата преминаваше в заострени косъмчета. Явно бе простила на Мичъл. Той на свой ред правеше всичко по силите си, за да й се хареса.

Под въздействието на виното Мичъл се почувства по-щастлив, обърканият му от полета биологичен часовник като че временно се кротна. Повървяха покрай Сена, прекосиха реката към Лувъра и градината „Тюйлери“. Служители по чистотата с невъзможно чисти униформи премитаха алеите и лъскаха тротоарите. Лари предложи да сготви вечеря и Клер — която вече не спазваше кашер, — ги заведе на един открит пазар недалеч от сградата, където живееше. Лари се гмурна между сергиите — оглеждаше влюбено стоката, душеше сирената. Купи моркови, копър и картофи, поговори с продавачите. Щандът за птичи продукти го накара да се закове на място с ръка върху сърцето.

— Боже мой, „Пул де Брес“! Това ще ви сготвя!

Щом се върнаха в апартамента на Клер, Лари разопакова пилето с апломб.

— Poulet bleu. Виждате ли? Краката им наистина са сини. Това показва, че идват от Брес. В ресторанта ги приготвяхме печени. Невероятно вкусни са.

Залови се за работа в кухничката, кълцаше и осоляваше, разтопи масло, пусна в действие три тигана едновременно.

— Спя с Джулия Чайлд — коментира Клер.

— Повече ми прилича на Галопиращото гурме[2] — отвърна Мичъл.

Тя прихна.

— Скъпи? — целуна Лари по бузата. — Ще почета, докато ти се отдаваш на малкото си пиле.

Клер се настани на леглото с антологията в ръка. Повален от поредната вълна умора, на Мичъл също му се прииска да се просне някъде. Вместо това отвори раницата си и заровичка между дрехите за книгите, които бе взел със себе си. Беше се постарал да пътува с възможно най-малко багаж, като взе по два чифта от всичко: ризи, панталони, чорапи, бельо, плюс един пуловер. Но щом дойде моментът да пресее рафта с четивата, не успя да се придържа към ограничението и складира купчина, включваща „Подражание на Христа“ от Тома Кемпински, „Изповедите“ на Свети Августин, „Вътрешен замък“ на Света Тереза Аквилска, „Семената на размишлението“ от Томас Мъртън, „Изповед и други религиозни съчинения“ на Лев Толстой и внушително томче с меки корици на Пинчъновия „V“, заедно с издание с твърди корици на „Божията биология: към теистично разбиране на еволюцията“. Накрая, преди да напусне Ню Йорк, Мичъл си купи от книжарницата „Сейнт Марк“ екземпляр на „Безкраен празник“. По план трябваше да изпраща всяка от книгите у дома, щом я прочете, или пък да я подарява на някой, проявил интерес.

В конкретния случай извади Хемингуей, настани се на масата и продължи да чете от там, където бе спрял предишния път:

Разказът се пишеше сам и с мъка го догонвах. Поръчах си още един ром „Сент-Джеймс“ и поглеждах момичето, когато вдигнех глава или острех молива си с острилка и слагах навитите като охлюв стружки в чинийката до чашката с ром.

Видях те, хубавице, и сега ти ми принадлежиш, макар че очакваш друг, и аз няма да те видя повече, мислех си. Ти ми принадлежиш и цял Париж ми принадлежи, а аз принадлежа на този бележник и на този молив.[3]

Опита се да си представи какво ли е да бъдеш Хемингуей в Париж през 20-те. Да нижеш тези чисти, привидно семпли, но на практика тъй сложни изречения, променили завинаги начина, по който американците ще пишат проза. Да направиш всичкото това, след което да отидеш на вечеря и да знаеш как да си поръчаш съвършеното сезонно вино, подходящо за твоите huîtres. Да бъдеш американец в Париж в годините, когато да си американец е било о’кей.

— Наистина ли четеш това?

Мичъл вдигна глава и видя Клер да го зяпа от леглото.

— Хемингуей? — попита подозрително тя.

— Стори ми се подходящо за Париж.

Тя подбели очи и се върна към книгата си. А Мичъл се съсредоточи обратно върху своята. Или поне се опита. Само дето единственото, което успя да постигне, бе да се взира в страницата с празен поглед.

Съзнаваше прекрасно, че част от каноничните в миналото писатели (неизменно мъже, неизменно бели) са загубили репутацията си. Хемингуей беше женомразец, ксенофоб, неизявен хомосексуалист, убиец на диви животни. В очите на Мичъл това бе пример за прекалено очерняне. Да подхване спор с Клер обаче би означавало да рискува на свой ред да бъде обявен за женомразец. Още по-притеснителното беше, че трябваше да се запита дали не реагира първосигнално, като скача на обвинението, в женомразство — както първосигнално реагираха студентките феминистки, отправяйки същото това обвинение, — и дали отрицанието на практика не означаваше, че дълбоко в себе си все пак е предразположен към женомразство. Като начало, защо изобщо си купи „Безкраен празник“? Защо — след като знаеше едно-друго за Клер — реши да го извади от раницата си точно в този момент? Всъщност защо му хрумна точно този израз — да го извади?

Докато препрочиташе изреченията на Хемингуей, Мичъл си даде сметка, че наистина са безусловно адресирани към читател мъж.

Кръстоса крака, после ги отпусна, като полагаше усилие да се съсредоточи върху четивото. Чувстваше се неловко да чете Хемингуей и се ядосваше, че се чувства неловко. А Хемингуей дори не беше любимият му писател! Та той не беше чел почти нищо от Хемингуей!

Добре че не след дълго Лари обяви, че вечерята е сервирана.

На масичката, където бе предвидено да се храни парижанин ерген, Клер и Мичъл седнаха, а Лари ги обслужваше. Разряза пилето, като отдели бялото месо, бутчетата, крилцата върху голяма чиния, и обра с черпак соса със зеленчуците.

— Ммм — измърка Клер.

Според американските стандарти пилето беше мършаво, не изглеждаше никак добре. По единия му крак имаше пъпчици.

Мичъл отхапа.

— А? — подкани го Лари. — Казах ли ви или да?

— Каза ни — кимна Мичъл.

Щом приключиха с вечерята, Мичъл настоя да измие чиниите. Струпа ги до мивката, а Лари и Клер отнесоха остатъка от виното при леглото. Клер си беше свалила сандалите и ходеше боса. Просна нозе през скута на Лари, сръбвайки от чашата си.

Мичъл изплакна чиниите под струята. Европейският препарат за миене на съдове беше или еко, или евтин. При всички положения не правеше достатъчно пяна. Все пак Мичъл успя да постигне задоволителен резултат и приключи. Към този момент му се събираха трийсет и три часа без сън.

Върна се в дневната. На леглото Клер и Лари бяха като нарисувани от Кийт Хеъринг: две любящи човешки фигури, които се сливат в съвършена прегръдка. Мичъл дълго не откъсна очи от тях. След което с решителна крачка прекоси стаята и метна раницата си на гръб.

— Къде най-близо може да се намери хотел? — попита.

Настъпи пауза, след което Клер отговори:

— Можеш да останеш тук.

— Няма проблем, ще си намеря хотел.

Щракна ремъка на кръста си.

Без повече възражения, Клер се зае да го упъти.

— Слизаш и тръгваш надясно от входа, после първата вляво и си на „Авеню Рап“. Там има много хотели.

— Остани, Мичъл — подкани го Лари. — Приятно ни е да си тук.

Мичъл каза, като се надяваше да не звучи враждебно:

— Предпочитам да си взема стая. До утре, хора.

Осъзна, че в коридора няма осветление, едва когато затръшна вратата зад себе си. Беше тъмно като в рог. Понечи да почука на вратата на Клер, но в този момент забеляза светещ бутон на стената. Натисна го и лампите светнаха.

Когато слезе до третия етаж, пак настана тъмнина. Този път не успя да намери ключа и се затътри опипом още два етажа надолу до входа. Щом се озова на улицата, установи, че е заваляло.

Беше си представял, че в някой момент ще се наложи да се изнесе от топлата, суха квартира, за да може Лари да освободи Клер от дрехите й и да притисне лице между игривите й бедра. Докато крачеше по „Авеню Рап“, прозря в способността си да предвиди този момент, но да не успее да го предотврати, доказателство за своята глупост. Вярно, глупост на интелигентен човек, но така или иначе — глупост.

Докато Мичъл обикаляше уличките в района, дъждът се усили. Кварталчето, което през прозореца на Клер му се бе сторило толкова очарователно, сега — на улицата, в дъжда — не изглеждаше толкова симпатично. Кепенците на магазините бяха спуснати и целите в графити, натриевите улични лампи излъчваха враждебна светлина.

Нима двамата с Лари не бяха завършили колежа? Нима не бяха загърбили студентския начин на живот? И ето ти ги сега, отседнали са при студентка, която се интересува от история на жените и учи в чужбина на разменни начала. Под предлог, че критикува патриархалността, Клер приемаше безкритично всяка модна теория по пътя си. Мичъл нямаше нищо против да се махне от апартамента й. Беше доволен да върви под дъжда! Струваше си да даде пари за хотел, при положение че това би го избавило от принудата да слуша още дори само секунда баналностите на Клер! Как му понася на Лари тази връзка? Как изобщо може да има такава приятелка? Какво му става?

Беше възможно, разбира се, гневът на Мичъл да е насочен в погрешна посока. Нищо чудно женският образ, на когото всъщност се чувстваше бесен, да принадлежеше на Маделин. През цялото прекарано в Детройт лято Мичъл бе живял със заблудата, че Маделин отново е необвързана. Мисълта, че Банкхед е зарязан и че страда, безотказно бе повдигала духа на Мичъл. Дори стигна дотам, че да разсъждава как всъщност връзката на Маделин с Банкхед е била полезна. Защото помогнала на Маделин да изтика извън полезрението си типове като Банкхед. Преди да стане гадже на Мичъл, тя — също като него — трябваше да порасне.

В един момент обаче, преди по-малко от четирийсет и осем часа, вечерта преди заминаването им за Париж, Мичъл се натъкна на Маделин в Долен Ийст Сайд. Двамата с Лари бяха взели влака от Ривърдейл до Ню Йорк. Някъде около десет вечерта, както си седяха в „Даунтаун Бейрут“ и хоп, в бара изневиделица се изтърсиха Маделин и Кели Троб. Оказа се, че Лари режисирал някакво шоу, в което участвала Кели. Двамата тутакси се заговориха, като оставиха Маделин и Мичъл насаме. Първоначално Мичъл се притесняваше, че Маделин все още му е бясна, но дори на мизерното осветление в бара, чийто интериор пресъздаваше пострадала от бомбардировка сграда, си пролича, че не е точно така. Тя изглеждаше искрено зарадвана, че го среща и във въодушевлението си Мичъл взе да обръща шотове текила. Тръгнаха си от „Даунтаун Бейрут“ и се преместиха в друго заведение. Мичъл съзнаваше, че положението е безнадеждно. Та нали той заминаваше за Европа. Но беше лято, в Ню Йорк, на улицата се изсипваше жега като в Бангкок, а в таксито Маделин се притискаше плътно към него. Последният му спомен беше как стои пред някакъв бар в Гринич Вилидж и наблюдава като през мътно стъкло как Маделин се качва в друго такси. И е безумно щастлив. Обаче като се върна обратно в бара и се заговори с Кели, установи, че Маделин изобщо не е свободна. Малко след дипломирането Маделин и Банкхед се събрали пак и сега им предстояло да заминат заедно за Кейп Код.

Единствената разведряваща мисъл, която го бе крепила цяло лято, се беше оказала илюзия. Сега, в разочарованието си, Мичъл се опита да забрави Маделин и да си мисли, че през последните три месеца поне бе успял да спести някой долар. Прибра се да живее в Детройт, където не плащаше наем. Родителите му се радваха, че си е отново у дома, а Мичъл на драго сърце прие мама да му готви и да го пере, докато той преглежда обявите за работа. Досега не си бе давал сметка колко малко полезни умения е придобил в колежа. Не се предлагаха свободни позиции за учители по вероучение. Обявата, която привлече вниманието му, гласеше: „Търсят се шофьори — всички смени“. Мичъл бе нает още същата нощ, като единственото изискване беше да притежава валидна шофьорска книжка. Даваше дванайсетчасови дежурства, от шест до шест, районът му беше детройтският Ийст Сайд. Седнал зад волана на зле поддържаната бричка, която бе длъжен да наеме от таксиметровата компания, Мичъл кръстосваше пустите улици в търсене на клиенти, или пък, за да пести гориво, спираше някъде край реката и чакаше да го повикат по радиостанцията. В Детройт таксиметровият транспорт не беше особено популярен. По улиците нямаше много пешеходци. Никой не махаше за такси, особено към три-четири сутринта. Другите таксиджии бяха мръшляци. Вместо дръзки имигранти или врели и кипели местни, каквито очакваше да срещне, Мичъл попадна на шайка хронични неудачници. Това бяха типове, провалили се във всяка друга предишна работа. Не ставаха да сипват бензин, не ставаха да продават пуканки в давани под аренда будки в кината, не ставаха да помагат на зет си, който сменя PVC-тръби в работнически блокове, не ставаха за извършители на дребни престъпленийца, нито за събиране на боклук или градинарство, бяха се провалили в училище и в брака, и ето ги тук — на път да се провалят и като таксиджии в безрадостния Детройт. Единственият друг шофьор освен него, който имаше юридическо образование, бе минал шейсетте и работеше там, след като бил уволнен от кантората поради емоционална нестабилност. Късно нощем, когато радиото съвсем замлъкваше, шофьорите се събираха на един плац при реката, недалеч от някогашния завод „Медуза Семент“. Мичъл следеше разговорите им, мълчеше и внимаваше да не му проличи къде е учил. Опитваше се да се прави на кораво копеле, да го докарва на Травис Бикъл, героя на Робърт де Ниро от „Шофьор на такси“, за да не тръгне някой да му скача. Получаваше му се. Другите го оставяха на мира. И той се отдалечаваше, паркираше в някоя задънена уличка и четеше на фенерче „Писмата на Асперн“ от Хенри Джеймс.

Закара самотна майка с четири деца от една порутена къща до друга в три заранта. Транспортира изненадващо любезен наркодилър до пункта за доставка. Помогна на лукав двойник на Били Дий Уилиамс с накъдрена коса и златни ланци да убеди със сладки приказки барикадирала се в апартамента си жена да го пусне вътре — макар че първоначално тя отказваше.

Разговорите на таксиджиите по време на дежурствата се въртяха все около едно и също: как еди-кой си от всичките трийсетина човека в смяната направил пачка. Всяка нощ поне един колега изкарваше двеста-триста кинта. Повечето обаче оставаха далеч от това постижение. След цяла седмица здраво бачкане Мичъл извади от приходите си инвестицията за наема на колата и бензина. Раздели резултата на изработените часове и получи надница от минус седемдесет и шест цента на час. На практика плащаше на „Ийст Сайд Такси“, за да кара такситата им.

Остатъкът от лятото прекара като разтребваше масите в чисто нова таверна в гръцкия квартал. Харесваше по-стария тип заведения по улица „Мънро“, ресторанти като „Гришън Гардънс“ или „Хелас Кафе“, където техните го бяха водили с братята му като малък, за да присъстват на големи семейни събития — по времето, когато ресторантите бяха пълни не с работници от крайните квартали, дошли в центъра да пият евтино вино и да хапнат сирене саганаки, а с официално облечени имигранти, излъчващи достолепие и сякаш променящи пространството около себе си, дълбоко меланхолични. Мъжете подаваха шапките си на момиче, обикновено дъщерята на собственика, която ги подреждаше внимателно в гардеробната. Мичъл и братята му, с вратовръзки на клипс, седяха кротко на масата, както днешните деца не седят, докато бабите, дядовците, лелите и чичовците на Мичъл си говореха на гръцки. За да минава време, той изследваше гигантските им ушни възглавнички и широки като тунели ноздри. Беше единственият, способен да накара възрастните да се усмихват: просто го потупваха по бузките или прокарваха длан по чупливата му коса. На отегчения от дългите вечери Мичъл му се позволяваше, докато възрастните си пият кафето, да се качи до стъклената витрина, да си вземе ментов бонбон от купичката до касата и да залепи лице о стъклото, за да разгледа асортимента от предлагани пури. В кафенето на отсрещния тротоар мъже играеха табла или четяха гръцки вестници точно така, както биха правили в Атина или Константинопол. Днес гръцките му баби и дядовци бяха покойници, гръцката махала — превърната в кичозна туристическа атракция, а Мичъл беше просто редови жител на краен квартал, у когото гръцкото беше точно толкова, колкото и в увесеното от тавана изкуствено грозде.

Униформата му на помощен персонал се състоеше от кафяви полиестерни клош-панталони, кафява полиестерна риза с грамадански ревери и оранжева полиестерна жилетка, в тон с дамаската на сепаретата в ресторанта. Всяка нощ жилетката и ризата му подгизваха от мазнина и майка му трябваше да ги изпере още с прибирането му у дома, за да може той да ги облече на следващия ден.

Една нощ в заведението се появи кметът Колман Йънг с шайка мафиоти. Единият, по пиянски озлобен, фиксира Мичъл с нестабилен поглед.

— Ей, копелдак. Ела насам.

Мичъл се приближи.

— Сипи ми, копелдак.

Мичъл му напълни чашата.

Онзи си пусна салфетката на пода.

— Изпуснах си салфетката, копелдак. Вдигни я.

Кметът не изглеждаше доволен в тази компания. Но подобни вечери бяха част от работата му.

У дома Мичъл си преброи парите от бакшишите и увери родителите си, че в Индия ще бъде ужасно евтино.

— Може да се живее с около пет долара на ден. Ако не и с по-малко.

— Че какво й е на Европа? — попита Дийн.

— Ще минем през Европа.

— Лондон е приятно място. Или Франция. Заминете за Франция.

— Ще ходим и във Франция.

— Не знам за тая Индия… — поклати глава Лилиан. — Може да пипнете какво ли не.

— Сигурен съм, знаеш, че Индия е сред така наречените „необвързани“ държави — продължи Дийн. — Знаеш ли какво означава това? Означава, че не искат да избират между САЩ и Русия. За тях Русия и Америка са морални еквиваленти.

— Как ще се свързваме с теб, докато си там? — поинтересува се Лилиан.

— Можете да ми изпращате писма до „Американ Експрес“. Те ги съхраняват.

— В Англия не е лошо — повтори Дийн. — Помниш ли, ходихме там веднъж? На колко да си бил?

— На осем — отговори Мичъл. — Значи съм я видял. С Лари искаме да отидем на различни места. Не западни.

— Не западни, значи? Имам идея. Защо не заминете за Сибир? Защо не посетите някой гулаг — онези трудови лагери, дето са ги строили по времето на „Империята на злото“?

— В Сибир сигурно е адски интересно.

— Ами ако се разболееш, тогава какво? — продължи Лилиан.

— Няма да се разболея.

— Откъде знаеш?

— Нека те попитам нещо — каза Дийн. — Колко време предвиждате да продължи това пътуване? Два месеца, три?

— По-скоро осем — призна Мичъл. — Зависи докога ще ни стигнат парите.

— И какво ще правиш след това? С тази твоя теология?

— Мисля да запиша семинария.

— Семинария?

— Има два профила. Или ставаш свещеник, или теолог. Аз предпочитам научната кариера.

— И после? Ще се хванеш преподавател някъде?

— Може би.

— Колко печели един учител по вероучение?

— Представа си нямам.

Дийн се обърна към Лилиан:

— Това за него са подробности. Заплатата. Незначителни неща.

— Според мен, от теб ще излезе прекрасен преподавател — каза Лилиан.

— Нима? — замисли се върху думите й Дийн. — Синът ми — даскал. Едно такова предложение и си се устроил за цял живот.

— Ако извадя късмет.

— Държавната работа не е лоша сделка. Да, не е много по американски. Но ако се уредиш, е добре.

— Трябва да вървя — каза Мичъл. — Закъснявам за работа.

Всъщност закъсняваше за урока си по катехизис. Скришом от всички, тайно, все едно си купува дрога или ходи на тайландски масаж, веднъж седмично Мичъл ходеше на среща с отец Маручи в „Сейнт Мери“ — католическата църква в дъното на улица „Мънро“. Когато за пръв път натисна звънеца пред жилището на енорийския свещеник, якичкият, набит отец го изгледа подозрително. Мичъл му обясни, че обмисля да премине към католическата вяра. Започна да му разказва за интереса си към Мъртън, особено за това как самият Мъртън си сменил вярата и описал личната си история в „Седеметажната планина“. Каза на отец Маручи почти същото, което бе казал и на професор Рихтер. Но дали защото отец Маручи не беше особено заинтересован да печели нови последователи на вярата, или защото не за пръв път срещаше такива като Мичъл, свещеникът не прояви настойчивост. Даде на Мичъл някои материали за четене и го изпрати по живо, по здраво с поканата, ако иска, да се върне да поговорят.

Отец Маручи беше като герой от филма „Градът на момчетата“ — безапелационен като Спенсър Трейси. Мичъл седеше в кабинета му смален от страх пред огромното разпятие на стената и изображението „Пресвето сърце Исусово“ над трегера на вратата. Старовремските радиатори тънеха в паяжини. Мебелировката беше тежка и масивна, дръжките за отваряне и затваряне на кепенците приличаха на миниатюрни спасителни пояси.

Свещеникът го изгледа, присвил сините си очички.

— Прочете ли книгите, които ти дадох?

— Да.

— Въпроси?

— По-скоро имам едно притеснение, не е точно въпрос.

— Давай.

— Ами, мислех си, че ако ще ставам католик, по-добре е да се науча да спазвам правилата.

— Идеята не е лоша.

— С повечето ограничения мога да се справя. Но не съм женен. Едва на двайсет и две съм. Не знам кога изобщо ще се оженя. Може да отнеме известно време. Така че правилото, което най-вече ме притеснява, е извънбрачният секс.

— За жалост не е въпрос на избор.

— Наясно съм.

— Виж, момичето не е диня, в която пробиваш дупка, за да видиш дали е узряла и сочна.

Сравнението се хареса на Мичъл. Беше точно смисленият духовен съвет, от който се нуждаеше. В същото време не разбираше с какво това улеснява полагането на обет за безбрачие.

— Помисли си — каза отец Маручи.

Навън неоновите светлини в гръцкия квартал тъкмо започваха да греят. Иначе центърът на Детройт бе пуст, само мизерно осветени пресечки и, от другата страна на „Удуърд Авеню“, нощен мач на стадион „Тайгър“. Топлият привечерен летен бриз донесе аромата на реката. Като завтъкна брошурата с катехизиса в джоба на жилетката си, Мичъл влезе в ресторанта и се залови за работа.

Следващите осем часа — чисти маси. Помагаше на хората, които се хранеха. Клиентите оставяха в чиниите си сдъвкани парчета месо, хрущяли. Случеше ли се да намери детска шина за зъби в купчинка ориз, я връщаше в кутия за храна за вкъщи, за да не злепостави притежателя им. След като разтребеше масите, ги зареждаше отново. Можеше да разчисти след четирима клиенти наведнъж, накамарил чиниите по ръцете си.

В: Какво означава думата „плът“, съотнесена към човека като цяло?

О: Съотнесена към човека като цяло, думата „плът“ означава човека в състоянието му на слабост и тленност.

Гери, жената на собственика, окупираше едно сепаре в дъното. Беше едра и запусната, приличаше на детска рисунка, излязла извън контурите. Келнерите я снабдяваха с редовни количества скоч и сода. Гери започваше вечерта с блеснал от алкохола поглед, сякаш в очакване на предстоящ празник. По-късно ставаше мудна и начумерена. Веднъж каза на Мичъл:

— Въобще не биваше да се омъжвам за грък. Знаеш ли ги какви са гърците? Ще ти кажа. Същите са като арабите. Никаква разлика. Ти грък ли си?

— Наполовина — призна Мичъл.

— Жал ми е за теб.

В: В каква форма ще възкръснат мъртвите?

О: Мъртвите ще възкръснат в собствените си тела.

Кофти новина за Гери. Където и да беше работил досега, Мичъл винаги бе намирал начин да се скатава. В ресторанта нямаше как да стане. Единствената му почивка бе петнайсетте минути, през които излапваше вечерята си. Рядко си поръчваше гирос. Месото не беше агнешко, а смес от телешко и свинско — като двайсеткилограмова консерва „Спам“. На витрината се въртяха три отделни шиша, а готвачите ги дупчеха и мушкаха, режеха късове. Жената на единия от готвачите, Ставрос, имаше болно сърце. Преди две години изпаднала в кома. Всеки ден преди работа той се отбиваше в болницата, за да поседи край леглото й. Не хранеше илюзии относно шансовете й за оправяне.

В: Кой казва, че молитвата винаги е възможна, дори докато готвиш?

О: Свети Йоан Златоуст (ок. 400) казва, че молитвата винаги е възможна, дори докато готвиш.

И така, лятото си пъплеше. Разтребване на маси, остъргване на недоядена храна, кокали с тлъсто и салфетки с изсекнато, изсипването на всичко това в голямата кофа за боклук с найлонов плик вътре, трупане на мазни чинии в никога не намаляващата камара пред мияча от Йемен (единственият с по-гадна работа) — Мичъл се трепа по седем смени в седмицата, докато спести достатъчно за самолетен билет до Париж плюс още 3280 долара в пътнически чекове на „Американ Експрес“. Седмица по-късно замина — първо за Ню Йорк, а три дни по-късно и за Париж, където се озова без покрив над главата, крачейки в дъжда по „Авеню Рап“.

Водостоците преливаха. Дъждът плющеше в черепа му и пропълзяваше през яката във врата му. Нощни екипи работници трупаха вързопи с парцали на улицата, за да насочват водния поток. Мичъл измина още три пресечки, преди да зърне хотел на отсрещния ъгъл. Пъхна се във входа, където пространството вече беше заето от друг карък с раница, опакован с дъждобран и със стичащи се от дългия му нос вадички вода.

— В цял Париж няма свободен хотел — рече онзи. — Обиколих ги всичките.

— Позвъни ли на вратата?

— Вече три пъти.

Продължиха да звънят, докато най-накрая портиерката се появи. Беше изрядно облечена, с прическа. Изгледа ги хладно и изломоти нещо на френски.

— Има само една стая — преведе онзи. — Пита дали искаме да си я поделим.

— Ти беше първи — рече благородно Мичъл.

— Ако си я поделим, ще излезе по-евтино.

Портиерката ги отведе на третия етаж. Отключи стаята и се отдръпна, за да им даде възможност да огледат.

Имаше само едно легло.

— C’est bien? — попита жената.

— Пита дали става — преведе пак непознатият.

— Нямаме много избор.

— C’est bien — потвърди младежът.

— Bonne nuit — пожела им портиерката и се оттегли.

Свалиха си раниците и ги оставиха на пода, където се образуваха локвички.

— Аз съм Клайд.

— Мичъл.

Докато Клайд се миеше на миниатюрната мивка в стаята, Мичъл взе една от хотелските хавлиени кърпи и се отправи към тоалетната в дъното на коридора. След като се изпика, дръпна веригата на казанчето, при което се почувства като машинист. Като се върна в стаята, с облекчение установи, че Клайд вече си е легнал, обърнат с лице към стената. Мичъл се съблече по гащи.

Въпросът беше какво да прави с чантичката си с парите.

Не му се щеше да ходи с банан на кръста като турист, но пък и не искаше да оставя ценности в багажа си, затова си купи от онези портфейли, дето се сгъват на три. Водоустойчив, с щампа на пъстърва в скок и подсилен цип. Моделът имаше ластични гайки за закачане на колана. Но тъй като да си носи портфейла на колана би било същото като да си сложи банан на кръста, Мичъл го привърза с връв за една гайка и си го пъхна в джинсите. Там беше на сигурно място. Но сега трябваше да намери къде да го прибере за през нощта, която щеше да прекара в обща стая с непознат.

Освен пътническите чекове, в портфейла си носеше паспорта, имунизационния картон, петстотин франка, закупени предния ден срещу седемдесет долара, и наскоро активирана „Мастъркард“. След като не успяха да разубедят Мичъл да ходи в Индия, Дийн и Лилиан настояха да му дадат нещо за спешни случаи. Мичъл обаче знаеше, че използването на кредитна карта би го обвързало със синовен дълг, изплатим посредством месечни или седмични обаждания у дома. Кредитната карта си беше същинско проследяващо устройство. Едва след упорит едномесечен отпор на приложения от страна на Дийн натиск, Мичъл се предаде и прие картата, но се зарече да не я използва.

С гръб към леглото, откачи портфейла от гайката на колана си. Хрумна му да го скрие под раклата или зад огледалото, но в крайна сметка го пъхна под възглавницата си. Легна и изгаси лампата.

Клайд остана обърнат към стената.

Известно време лежаха в пълна тишина. Накрая Мичъл се обади:

— Чел ли си „Моби Дик“?

— Отдавна.

— Помниш ли онзи епизод в началото, когато Ишмиъл е принуден да спи в едно легло с онзи людоед в гостилницата? Пали клечка кибрит и вижда насреща си чернокожия, цял в белези.

Клайд помълча, замислен над думите му.

— Кой от двама ни е людоедът? — попита.

— Именувай ме Ишмиъл[4] — каза Мичъл в тъмното.

Биологичният му часовник го събуди рано. Слънцето не беше изгряло, но вече не валеше. Чуваше се дълбокото дишане на спящия Клайд. Мичъл успя да потъне обратно в съня и когато се събуди за втори път, вече беше посред бял ден, а от Клайд нямаше и следа. Погледна под възглавницата си — парите ги нямаше. Скочи от леглото, изпаднал във внезапна паника. Докато отмяташе одеялата и чаршафите и опипваше под матрака, му хрумна нещо. Пътническите чекове гарантират безопасността на пътуването. В случай на загуба или кражба, човек представя серийните номера на чековете на „Американ Експрес“ и компанията ги заменя. Така серийните номера на практика са не по-малко важни от самите чекове. Ако някой ти открадне чековете, а ти не знаеш серийните номера, си загазил. Щом чековете вървяха с предупреждение да не ги държиш в багажа си, значи и серийните номера не бива да са там. Но къде другаде да ги скриеш? Единственото сигурно място — бе решил Мичъл — е в портфейла, заедно със самите чекове. И тъкмо там ги напъха, докато му хрумне нещо по-добро.

Съзнаваше, че нещо в логиката му куца сериозно, но до този момент ситуацията му се струваше под контрол.

Картината на безславното му завръщане у дома след продължило само два дни околосветско пътешествие изплува в съзнанието му в целия си ужас. Но после надникна зад леглото и видя портфейла с парите на пода.

Току пред изхода на хотела го спипа портиерката. Заля го с бърз поток от френски думи, но той що-годе разбра смисъла: Клайд си е платил половината от цената за стаята; Мичъл дължи другата половина.

Обменният курс беше малко над седем франка за долар. Мичъловият дял възлизаше на 280 франка или около 40 долара. Ако искаше да задържи стаята за още една вечер, щеше да му се наложи да плати още 80 долара. Беше се надявал да кара с по 10 долара на ден в Европа, така че 120 долара се равняваше на бюджета му за почти две седмици. Пребори се с изкушението да се признае за победен и да плати за стаята с кредитната карта. Мисълта, че извлечението ще бъде изпратено на адреса на родителите му и те ще разберат, че синът им още първата вечер е спал на хотел, му вдъхна сили да устои. Извади 280 франка от портфейла и ги подаде на жената. Уведоми я, че няма да остане за вечерта, върна се в стаята да си вземе раницата, след което се отправи в търсене на по-евтина нощувка.

Още на първата пряка мина покрай две пекарни. На витрините се кипреха цветни сладкиши, полегнали в надиплените си хартиени купички — същински благородници с жабо на врата. Бяха му останали 80 франка — тоест, около 11 долара и се беше зарекъл да не осребрява нов чек преди следващия ден. Като пресече „Авеню Рап“, влезе в парка и си намери метален стол, на който можеше да поседи на сянка, без да харчи пари. Денят беше по-топъл, след дъжда се бе ширнало синьо небе. Както и предишния ден, Мичъл се дивеше на красотата около себе си, на зеленината и алеите в парка. Като слушаше от устата на хората да се лее непознат език, си представяше, че всички — дори жената с оредяла коса и вид на Мусолини — си говорят на възвишени теми. Погледна си часовника. Девет и половина. С Лари щяха да се видят чак в пет следобед.

Мичъл беше поискал (далновидно, би казал) пътническите му чекове да бъдат издадени на купюри от по двайсет долара. Малките банкноти биха го подтикнали да икономисва между посещенията си в офиса на „Американ Експрес“. Сто шейсет и четири двайсетдоларови банкноти обаче си бяха солидна пачка. Заедно с паспорта и другите документи, портфейлът му се напълни и издуваше сериозно панталона му. Ако го завъртеше към бедрото, вече приличаше не толкова на кодпис, колкото на торбичка за колостомия. Откъм хлебарницата на отсрещния тротоар го лъхна божествен аромат. Подуши въздуха като куче. В справочника си „Да вървим: Европа“ намери адреса на младежки хостел на Плас Пигал, недалеч от църквата „Сакре Кьор“. Имаше доста за ходене, така че когато пристигна, беше плувнал в пот и взел-дал. Мъжът на рецепцията — сипаничаво лице, зацапани авиаторски очила — го уведоми, че няма свободни легла и го насочи към съседен евтин пансион. Там стаята струваше 330 франка на вечер, тоест почти 50 долара, но Мичъл не виждаше друг вариант. Обмени още пари в банката, плати за стаята, остави си раницата и се опита да спаси остатъка от деня.

Пигал изглеждаше едновременно опърпан и туристически. Две двойки американци с южняшки акцент стояха пред „Мулен Руж“, мъжете зяпаха с влажни погледи снимките на танцьорките, а едната от съпругите рече нахакано:

— Вземете ни по нещичко от „Картие“ и може и да ви пуснем да гледате шоуто.

Недалеч от метрото, оттатък входа в стил „ар нуво“, една труженичка извършваше с таза си подканящи движения, предназначени за автомобилистите. На която и стръмна уличка в квартала да се озовеше Мичъл, белият купол на „Сакре Кьор“ неизменно попадаше в полезрението му. Накрая покори хълма и прекрачи масивната порта на църквата. Високият таван сякаш го всмука както спринцовка — течност. По примера на останалите богомолци, той също се прекръсти и коленичи, пъхнал се в една редичка пейки — стореното тутакси го изпълни с благоговение. Удивително как подобни неща все още се случват. Затворил очи, Мичъл си каза Христовата молитва и продължи да я повтаря в продължение на пет-шест минути.

На излизане се отби в будката за сувенири, за да огледа асортимента. Имаше златни кръстчета, сребърни кръстчета, различни по цвят и форма скапуларии, вещ, наречена „Вероника“, друга вещ, наречена „Черният скапуларий на седемте тъги на Мария“. Зад стъклото на витрината искряха броеници — с черни мъниста, всяка от тях отделна кръгова молитва, с висящо кръстче в единия край.

До касата беше изложена на видно място малка книга. Заглавието й беше „Нещо красиво за Бог“, а на корицата се виждаше снимка на Майка Тереза, разперила ръце към небесата. Мичъл взе книгата и прочете първата страница:

Преди всичко бих искал да изясня, че Майка Тереза постави изрично условие да не се правят никакви опити за написване на биография или биографично изследване. „Животът на Исус — написа ми тя, — не е бил описан приживе, но при все това именно той извърши най-великите дела на земята, спаси света и научи човечеството на любов към неговия Отец. Творението е негово Творение и за да остане такова, всички ние трябва да бъдем негови оръдия, които да вършат своята скромна работа и да продължават напред.“ Уважавам желанието й в това отношение, както и по всички останали въпроси. Особено много ни вълнува работата, която тя и нейните мисионери на милосърдието — основаният от нея орден — вършат заедно, и животът, който живеят заедно, в услуга на Христа, в Калкута и навсякъде другаде. Те са се посветили специално на най-бедните от бедните; една наистина широка сфера.

Няколко години по-рано Мичъл би оставил книгата, а може би и изобщо не би я взел в ръце. Но в новото си душевно състояние, изострено от престоя в катедралата, той прелисти илюстрациите, които бяха озаглавени както следва: „Трапеза пред приюта за смъртно болни“, „Беззащитно бебе в прегръдката на Майка Тереза“, „Болна жена прегръща Майка Тереза“, „Прокажен, комуто режат ноктите“, „Майка Тереза помага на момче, което е толкова слабо, че не може да се храни само“.

Превишавайки бюджета си за втори път в една сутрин, Мичъл си купи книгата срещу двайсет и осем франка.

На тиха уличка недалеч от „Рю де Троа Фрер“ извади серийните номера на пътническите си чекове от портфейла и ги преписа на гърба на „Нещо красиво за Бог“.

През целия ден гладът на Мичъл ту се обостряше, ту се уталожваше. Някъде следобед се почувства озверял за храна. На минаване покрай кафенетата по тротоарите се заплесваше в чиниите на хората. Малко след два и половина се предаде и си взе едно café au lait, което изпи на крак на бара, за да спести два франка. Остатъкът от деня прекара в музея „Жан Мулен“, където пускаха без пари.

Когато вечерта се добра до квартирата на Клер, му отвори Лари. Вътре, вместо лежерна и освободена след секса атмосфера, Мичъл долови напрежение. Лари беше отворил бутилка вино, което пиеше сам. Клер четеше на леглото. Усмихна се дежурно на Мичъл, но не стана да го посрещне.

— Е, намери ли си хотел? — поинтересува се Лари.

— Не, спах на улицата.

— Да бе, да.

— Всички хотели са пълни! Наложи се да деля стая с един пич. Общо легло.

Новината видимо развесели Лари.

— Съжалявам, Мичъл — рече все пак.

— Спал си в едно легло с мъж? — обади се Клер откъм леглото. — Първата ти вечер в Париж?

— Градът на любовта[5] — каза Лари и наля чаша вино на Мичъл.

Няколко минути по-късно Клер отиде в банята да се освежи преди вечеря. Още щом вратата хлопна зад гърба й, Мичъл се надвеси към Лари.

— Е, видяхме Париж. Давай да се махаме.

— Много смешно, Мичъл.

— Каза, че имаме къде да отседнем.

— Ами имаме.

— Ти имаш.

Лари сниши глас:

— Няма да видя Клер цели шест месеца, ако не и повече. Какво да направя? Да преспя тук една нощ и да си вдигам чукалата?

— Добра идея.

Лари се вторачи в Мичъл.

— Много си блед — каза.

— Защото цял ден не съм ял. И знаеш ли защо не съм ял? Защото дадох четирийсет долара за стая!

— Ще се реванширам.

— Планът беше друг — продължи Мичъл.

— Планът беше да не си правим планове.

— Само че ти си правиш планове. Да те изчукат.

— Ти не би ли?

— Естествено, че бих.

— Ето, видя ли.

Двамата приятели се гледаха, без да отместват поглед един от друг.

— Три дни и се махаме — отсече Мичъл.

Клер се появи откъм банята с четка за коса в ръка. Наведе се, така че дългите й кичури да паднат напред, почти докосвайки земята. Цели трийсет секунди разресва гривата си с хоризонтални движения, след което се изправи и отметна косата си назад — сресана и бухнала.

Попита ги къде искат да вечерят.

Лари вече обуваше унисекс кецовете си.

— Какво ще кажете за кускус? — попита. — Мичъл, някога ял ли си кускус?

— Не.

— О, непременно трябва да опиташ.

Клер направи кисела физиономия.

— Дойде ли някой в Париж — подхвана тя, — непременно трябва да яде кускус в Латинския квартал. Кускус в Латинския квартал — само за посветени!

— Ходи ти се другаде ли? — попита Лари.

— Не — отговори Клер, — дай да бъдем неоригинални.

Щом излязоха на улицата, Лари прегърна Клер и зашепна в ухото й. Мичъл вървеше след тях.

Закриволичиха през града в притреперващата вечерна светлина. Парижани и бездруго си изглеждаха добре; сега — още по-добре.

Ресторантът сред тесните улички на Латинския квартал, където ги заведе Клер, беше миниатюрен и оживен, с марокански плочки по стените. Мичъл седна с лице към прозореца, за да наблюдава преминаващия пред очите му поток от хора. В един момент току пред витрината мина двайсетинагодишно момиче с прическа тип „Жана д’Арк“. Когато Мичъл я погледна, тя направи нещо забележително, отвърна на погледа му. Взря се в очите му с неприкрит сексуален подтекст. Не че непременно държеше да прави секс с него. Просто й беше приятно да забележи — в тази вечер в края на лятото, — че той е мъж, а тя — жена, и му показваше, че няма нищо против непознатият да й засвидетелства симпатията си. Той не помнеше американско момиче да го е поглеждало по подобен начин.

Дийни беше прав: Европа е приятно място.

Мичъл задържа погледа си върху жената, докато тя се скри. Когато се обърна към масата, Клер го гледаше втренчено и клатеше глава.

— Ветропоказател — изкоментира тя.

— Моля?

— По пътя насам не пропусна да огледаш нито една жена, покрай която минахме.

— Не е вярно.

— Напротив.

— Чужда страна — направи опит да замаже нещата Мичъл. — Проявявам антропологически интерес.

— В смисъл, гледаш на жените като племе, подлежащо на обследване?

— Изпроси си го, Мичъл — вметна Лари. Явно не възнамеряваше да му се притече на помощ.

Клер гледаше Мичъл с неприкрито презрение.

— По принцип ли имаш навика да обективизираш жените, или само когато пътуваш в Европа?

— Това, че гледам жените, не означава, че ги обективизирам.

— Тогава какво ги правиш?

— Гледам ги.

— Защото искаш да ги чукаш.

В известен смисъл беше вярно. Изведнъж, под унищожителния поглед на Клер, Мичъл се засрами от себе си. Искаше жените да го обичат — всички жени, като се започне от майка му и се продължи нататък. Затова винаги когато някоя жена му се ядосаше, той усещаше как майчиното му неодобрение се стоварва върху плещите му, все едно беше момче, извършило пакост.

За да се справи с този срам, Мичъл направи друго типично мъжко нещо — млъкна. След като поръчаха и вечерята заедно с виното им беше сервирана, той се съсредоточи върху яденето и пиенето и почти не участва в разговора. Клер и Лари сякаш бяха забравили, че и той присъства на масата. Разговаряха и се смееха. Поднасяха си един на друг храна с вилица. Тълпите навън се сгъстяваха. Мичъл положи всички усилия да не зяпа през прозореца, но внезапно нещо привлече вниманието му. Жена с прилепнала по тялото рокля и черни ботуши.

— О, боже! — изпищя Клер. — Той пак го направи!

— Просто гледам през прозореца!

— Бройкаджия и това си е!

— Какво искаш да направя? Да си сложа превръзка на очите ли?

Но Клер беше доволна. Изглеждаше въодушевена от победата си над Мичъл, подчертана допълнително от неговото видимо смущение.

— Приятелят ти ме мрази — облегна се тя на рамото на Лари.

Лари погледна Мичъл в очите не без известно съчувствие. После прегърна Клер. Мичъл не го укоряваше. На негово място би сторил същото.

Щом вечерята приключи, Мичъл се извини и каза, че ще се поразходи.

— Не ми се сърди! — примоли се Клер. — Гледай си жени колкото щеш. Обещавам да не кажа нито думичка повече.

— Няма проблем — увери я Мичъл. — Просто искам да се прибера в хотела.

— Мини у Клер утре сутринта — опита се да разведри обстановката Лари. — Може да отидем до Лувъра.

Първоначално Мичъл бе тласнат напред от бяс до настървение. Клер не беше първата студентка, обвинила го в сексистко поведение. Случваше му се вече от години. Преди бе живял със заблудата, че всички кофти пичове са от поколението на баща му. Тези дъртаци, дето не бяха измили ни една чиния в живота си и не бяха сгънали дори чифт чорапи — те би трябвало да представляват същинската мишена на женския гняв. Но това се оказа само първият щурм. Сега, през осемдесетте, споровете около равното разпределение на домашните задължения или доколко е сексистко да отвориш вратата на „дама“ бяха остарели. Движението се бе разделило донякъде със своята практическа насоченост за сметка на теоретичната. Мъжкият гнет над жените не беше просто въпрос на конкретни деяния, а на цялостни схващания и начин на мислене. Феминистките в колежа вземаха на подбив небостъргачите, като ги обявяваха за фалически символи. Същото казваха и за космическите совалки, въпреки че — ако се замисли човек — съображенията за избор на форма при совалките бяха не фалоцентрични, а аеродинамични. Дали един „Аполо 11“ с форма на вагина би стигнал до Луната? Пенисът е рожба на еволюцията. Полезен инструмент за извършването на определени дейности. И нима друг освен Биологията е отговорен за това, че въпросният инструмент върши работа както за пестик при цветята, така и за осеменителен орган при хомо сапиенс? Ала не, всичко голямо и велико по замисъл, всеки дълъг роман, внушителна скулптура или извисяваща се сграда, се превръщаше — според „жените“, които Мичъл познаваше от колежа — в проявление на мъжката несигурност относно размера на техния пенис. Момичетата непрекъснато се вълнуваха и от „мъжката дружба“. Винаги когато две или повече момчета си прекарваха добре заедно, все се намираше по някое момиче, което да види в това нещо извратено. Че какво й е толкова великото на женската дружба, питаше се Мичъл? Може пък да има какво да научи един мъж от нея?

Както си фучеше и си дуднеше под мустак, Мичъл се озова до Сена. Тръгна по един от мостовете — Пон Ньоф. Слънцето беше залязло и уличните лампи започваха да светват. Насред моста, в полукръг от пейки, се беше събрала група тийнейджъри. Един младеж с переста косица като на Жан-Люк Понти дрънкаше на кухарка, а приятелите му слушаха, пушеха и си подаваха в кръг бутилка вино.

Докато минаваше покрай тях, Мичъл ги разгледа. Дори когато беше тийнейджър, не помнеше да е бил такъв тийнейджър.

Малко по-нататък се облакъти на парапета и заби поглед в тъмната вода. Гневът му бе утихнал, заменен от общо неудовлетворение от себе си.

Сигурно наистина възприема жените като предмети. Все жени са му в главата, нали така? И доста често ги оглежда. И нима цялото това мислене и оглеждане не включва и гърдите, устните и краката им? Човешките същества от женски пол бяха обект на най-засилен интерес и критичен оглед от страна на Мичъл. Въпреки това не би казал, че терминът „обективизирам“ изчерпваше чувствата, които пораждаха в него тези изкусителни — но разумни! — същества. Видеше ли красиво момиче, Мичъл сякаш влизаше директно в гръцката митология — гледката го превръщаше в дърво и, подвластен на чистото желание, той тутакси пускаше корени и оставаше така вовеки веков. Към предмет няма как да изпиташ онова, което Мичъл изпитваше към момичетата.

Excusez-moi: към жените.

Можеше да изтъкне и друг довод в полза на Клер. През цялото време, докато тя обвиняваше Мичъл, че възприема жените като предмети, той тайничко оглеждаше нея като предмет. Тя имаше такова невероятно дупе! Толкова закръгленичко, и съвършено, и пъргаво. Всеки път, щом Мичъл хвърлеше скришом поглед към това дупе, имаше странното чувство, че то му отвръща с поглед, че не е съвсем съгласно с феминистичните разбирания на господарката си или, иначе казано, си има собствено мнение. За капак, Клер беше гаджето на най-добрия му приятел. И дума не можеше да става! И това рязко повишаваше нейната привлекателност.

Под моста премина туристическо корабче, окъпано в ослепителна светлина.

Колкото повече четеше за религиите — световните религиите като цяло и християнството в частност — Мичъл толкова по-ясно осъзнаваше, че мистиците казват едно и също. Пътят към просветлението минава през потушаване на желанието. Желанието не носи удовлетворение, а само временна задоволеност — до появата на следващото изкушение. И то само ако си извадил късмета да получиш каквото искаш. Ако не, прекарваш живота си в несподелен копнеж.

Колко дълго Мичъл тайничко се бе надявал да се ожени за Маделин Хана? И доколко желанието му се дължеше на искрената му симпатия към нея като човек, съпоставено с желанието му да я притежава и така да погали егото си?

Едва ли има нещо кой знае колко забележително в това да се ожениш за идеала си. Сигурно щом го достигнеш, се отегчаваш и тръгваш да търсиш нов.

Трубадурът свиреше парче на Нийл Йънг, като възпроизвеждаше думите до последната извивка и носовка, без да знае какво означават. По-възрастни, по-добре облечени хора минаваха покрай младежите и отминаваха към осветените сгради по двата бряга на реката. Париж беше музей, изложил на показ самия себе си.

Не би ли било чудесно да се свърши най-после? Да приключи веднъж завинаги със секса и копнежите? Мичъл почти си представи как се отърсва от всичко това, докато седи на моста нощем, а Сена изтича под него. Вдигна глава към грейналите прозорци покрай брега на реката. Замисли се за всички онези, които в този момент заспиваха или четяха, или слушаха музика — за всички животи, събрани в един голям град като Париж, и като освободи ума си, се понесе над покривите и се опита да почувства всичките тези милион трептящи души, да затрепти между тях. До гуша му беше дошло от копнежи, желания, надежди и провали.

Дълго време боговете са поддържали непосредствена връзка с хората. След това са се отвратили — или обезкуражили — и са се оттеглили. Но може би един ден ще се върнат, ще се доближат до блудната, но все още изпълнена с любопитство душа.

Като се върна в хотела, Мичъл се помота във фоайето със смътната надежда да се появи някой приятелски настроен англоговорящ. Уви. Качи се в стаята си, грабна хавлиена кърпа и взе хладък душ в общата баня. При тези темпове на харчене, парите по никакъв начин нямаше да му стигнат да се добере до Индия. От утре трябваше да започне да живее другояче.

Обратно в стаята си, издърпа мишосивия чаршаф и се пъхна гол в кревата. Нощната лампа бе твърде слаба, за да чете на нея, затова вдигна щората.

Част от работата на сестрите е да прибират умиращите от улиците на Калкута и да ги водят в сграда, предоставена на Майка Тереза за целта (някогашен храм, посветен на култа към богинята Кали), където — както самата тя казва — да умрат в присъствието на любящо същество. Едни умират, други оживяват и има кой да се грижи за тях. В Приюта за смъртно болни е сумрачно, единствената светлина влиза през миниатюрни прозорчета високо на стените и Кен е категоричен, че вътре е невъзможно да се снима. Носехме със себе си само една малка лампа и за времето, с което разполагахме, нямаше как да осветим мястото както трябва. Въпреки това бе решено Кен да опита, като за всеки случай той засне и няколко кадъра отвън на двора, където неколцина от обитателите на приюта се припичаха на слънце. В монтирания филм заснетата вътре част беше окъпана в особено красива мека светлина, докато външните кадри бяха мъгляви и неясни.

Как да си го обясним? Кен през цялото време настояваше, че — направо казано — това е невъзможно. За да го докаже, при следващата си фотографска експедиция в Близкия изток използва същото оборудване при подобно слабо осветление и резултатите бяха плачевни… Приютът на смъртно болните на Майка Тереза е пълен с любов, която е осезаема още с прекрачването на прага. Тази любов е сияйна като ореолите, виждани от художниците около главите на светците. Лично аз съм убеден, че Кен засне първото автентично фотографско чудо.

Мичъл остави книгата, загаси лампата и се протегна върху дюшека, целият на буци. Замисли се за Клер, отначало ядно, но не след дълго откровено еротично. Представи си как влиза в апартамента й и я заварва сама, след малко тя вече е паднала на колене пред него и го поема с уста. Почувства се виновен, задето си фантазира за гаджето на приятеля си, но не толкова виновен, че да спре. Въображаемата сцена с падналата на колене пред него Клер не му допадна много, затова я смени и си представи как джентълменски я обладава, което отприщва у нея колосален оргазъм. В този момент самият той свърши. Завъртя се на една страна и окапа хотелския килим.

Едва ли не в същия миг върхът на пениса му замръзна и след като го изтръска за последно, Мичъл сиротно се отпусна в леглото.

На другата сутрин метна раницата си през рамо и я помъкна надолу към фоайето, където плати за стаята и напусна хотела. Закуската му се състоеше от кафе и бисквитката, която се предлагаше с него. Реши да се пробва още веднъж в пансиона или, ако се наложи, да прекара нощта на пода у Клер. Щом стигна до сградата й обаче, завари Лари седнал на стълбите. Раницата му беше до него. Явно пушеше цигара.

— Ти не пушиш — отбеляза Мичъл, докато се приближаваше.

— Пропуших. — Лари изпафка няколко пъти експериментално.

— Какво прави раницата ти тук?

Лари остави Мичъл да потъне изцяло в наситеносините му очи. Цигарата качак прилепна по налятата му долна устна.

— С Клер скъсахме.

— Какво стана?

— Струва й се, че май си пада по момичета. Не е съвсем сигурна. Но все пак скъсахме.

— Тя ли те заряза?

Лари трепна едва доловимо.

— Твърди, че не желаела да бъде „жената с главно Ж“.

Мичъл отвърна поглед, за да спести на Лари смущението.

— Приказки — изпухтя той. — Просто си жертвен агнец.

— На кое?

— Мъжът сексист и прочие.

— Според мен тя смята теб за мъжа сексист, не мен.

Мичъл можеше да възрази, но не го направи. Нямаше нужда. Беше си върнал приятеля.

Пътешествието им вече можеше да започне.

* * *

За четиринайсетия си рожден ден през ноември 1974-та Маделин получи подарък от по-голямата си сестра Алуин, която вече беше заминала да учи в колеж. Колетът пристигна по пощата, увит в хартия на калейдоскопични мотиви и запечатан с червен восък с релефни щампи на сърпове и еднорози. Нещо подсказа на Маделин да не отваря подаръка в присъствието на родителите си. След като се качи в стаята си и се просна на кревата, тя махна опаковката, под която се показа кутия от обувки с черен надпис на капака: „Комплект за оцеляване за девойки“. Вътре имаше писмо, написано с толкова ситен почерк, че буквите сякаш бяха изковани с шило. Гласеше следното:

Скъпа сестричке,

Сега, след като вече си четиринайсетгодишна гимназистка, реших да те светна за някои неща от СЕКСА, за да не се забъркваш — както би казал Авторитетът — „в неприятности“. На практика хич не се тревожа, че ще се забъркаш в неприятности. Просто искам сестричката ми да се КЕФИ! Така че ето, заповядай — това е твоят „Комплект за оцеляване за девойки“, съдържащ всичко, което е нужно на една съвременна, чувствена жена, за да бъде изцяло задоволена. Всичко без гадже.

Честит рожден ден!

Обичам те,

Али

Мади беше още с дрехите от училище. Стиснала кутията в една ръка, с другата взе да вади предметите. Първият — пакетче с лъскава опаковка от фолио — не й се стори познат, дори след като го обърна и видя нарисуваната на лицевата страна фигурка с каска. Притисна пръст в пакетчето и усети вътре нещо хлъзгаво.

И тогава й просветна.

— Леле! — възкликна. — Майко мила, не мога да повярвам!

Изтича до вратата и я заключи. После размисли, отключи и се върна при леглото, грабна пакетчето и кутията и ги занесе в банята си, където можеше да се заключи без да породи подозрения. Спусна капака на тоалетната чиния и седна отгоре.

Никога преди не беше виждала — камо ли държала — презерватив. Прокара възглавничката на показалеца си по гладката повърхност. Загатнатата форма под станиола отприщи у нея неподлежащи на описание чувства. Лубрикантната среда, в която плуваше кондомът, бе едновременно отблъскваща и хипнотична. Диаметърът на халката откровено я стресна. Никога не я бе занимавал въпросът за големината на еректиралия мъжки член. Засега тази тема не присъстваше трайно в разговорите й с приятелки и бе предизвиквала единствено спорадичен кикот. Имаше подозрение, че веднъж, докато танцуваше блус с едно момче на лагера лятото, усети допира на нещо твърдо — но как да е сигурна? Спокойно би могло да е токата на колана му. От нейна гледна точка ерекциите бяха тайнство, което се случваше далече-далече — като надуването на гушата на крастава жаба в незнайно тресавище или подпухването на риба балон в коралов риф. Единствената ерекция, която Маделин бе виждала с очите си, принадлежеше на Уайли — лабрадорът на баба й, — чийто оголен член изскочи от рошавия чохъл, докато животинката трескаво помпаше върху крака на Маделин. Подобно изживяване е достатъчно, за да те накара да избягваш ерекциите вовеки веков. Отблъскващият характер на онази сцена обаче не засенчи ни най-малко върховното откровение, изживяно благодарение на положения в дланта й презерватив. Това бе творение, дошло от света на възрастните. Отвъд нейния живот, отвъд училището, съществуваше регулирана система, за която не се говореше и в съгласие с чиито закони фармацевтичните компании произвеждаха средства за превенция, които мъжът можеше да закупи и да нахлузи на пениса си. Легално. В Съединените американски щати.

Следващите два артикула, които Маделин извади от кутията, бяха от комплект, какъвто тя не беше виждала — от онези, с които са заредени вендинг автоматите в мъжките тоалетни. Именно оттам по всяка вероятност го беше купила (заедно с кондома) Алуин — или по-скоро гаджето й. Комплектът включваше: червена гумичка, осеяна с шаващи израстъци, на която пишеше „релефен презерватив за допълнителна стимулация“; синя пластмасова дръжка, двата края на която представляваха движещи се фигури — мъж с еректирал член и жена в кучешка поза, — така че когато Мади завъртя дръжката, пенисът проникна на сантиметър в задницата на жената; тубичка възбуждащ крем „Пролонг“, който тя дори не понечи да отвори; и две кухи сребърни топчета за вагинална стимулация, които си вървяха със съответните инструкции (и, честно, приличаха на пинбол топчета). На дъното на кутията лежеше най-странният от всички предмети — сбръчкана тъпичка франзелка с нещо мъхесто в единия край, лепната върху картичка с размери осем на четиринайсет сантиметра. Маделин я приближи до лицето си, за да прочете написаното на ръка указание: „Дехидратиран пенис. Просто добави вода“. Пак погледна жалката франзелка, после вълмото в единия й край, накрая захвърли картичката:

— Гадост!

Мина известно време, преди да вземе предмета за втори път, като внимаваше да държи крайчето на картичката възможно най-далече от мъхестата част. Повдигнала глава назад, продължи да оглежда добре, докато в крайна сметка не установи, че са пубисни косми. Най-вероятно на Алуин, но не беше изключено да са и на гаджето й. Не би било нетипично за Али да стигне чак дотам — в името на правдоподобността. Космите бяха черни и къдрави, залепени в основата на палката. Мисълта, че е възможно да са пубисни косми на момче, едновременно отвращаваше и възбуждаше Маделин. Но най-вероятно бяха на оная откачалка Али. Що за забавна, луда сестра си има! Алуин беше особнячка отвсякъде, непредвидима, извън руслото, вегетарианка, антивоенна активистка в колежа, и тъй като самата Маделин искаше да бъде някои от тези неща, обичаше сестра си и й се възхищаваше (което не й пречеше да продължава да я мисли за пълна откачалка). Прибра дехидратирания пенис обратно в кутията и се върна към пластмасовата двойка. Завъртя дръжката, за да види още веднъж как мъжът прониква в приведената напред жена.

Споменът, свързан с „Комплекта за оцеляване за девойки“, изплува в главата й сега, през октомври, на малкото летище в Провинстаун, където чакаше Филида и Алуин да кацнат от Бостън. Предишната нощ, най-неочаквано, Филида й се бе обадила с новината, че Алуин е напуснала съпруга си Блейк и че тя, Филида, е хванала самолета за Бостън, за да се опита да повлияе. Намерила Алуин в хотел „Риц“ да изпразва семейната кредитна карта и да праща с куриер шишета с кърма в дома им в Бевърли, където била оставила шестмесечния си син Ричард на грижите на баща му. Като не успяла да убеди Алуин да се прибере при семейството си, Филида решила да я заведе до Кейп Код с надеждата, че Маделин може да й налее малко разум в главата.

— Али се съгласи да дойде само за един ден — обясни Филида. — Не иска да се съюзяваме срещу нея. Идваме сутринта и си тръгваме следобеда.

— Какво се очаква да й кажа? — попита Маделин.

— Кажи й какво мислиш. Тя тебе те слуша.

— Защо татко не говори с нея?

— Вече го направи. Приключиха с кавга. Вече нямам нерви, Мади. Не е нужно да правиш каквото и да било. Просто бъди обичайната чувствителна, разумна Маделин.

Като чу това, Маделин аха да прихне в смях. Беше отчаяно влюбена в момче, което на два пъти е било хоспитализирано с диагноза маниакална депресия. През последните четири месеца, вместо да се съсредоточи върху „кариерата си“, се опитваше да вдигне Ленард обратно на крака, готвеше му, переше го, успокояваше страховете му и разведряваше честите пристъпи на мрачно настроение. Свикваше с тежките странични ефекти, получени в резултат на новите, по-високи дози литий. Несъмнено, до голяма степен благодарение на всичко това, Маделин бе стигнала дотам, че една вечер в края на август си позволи да целува Мичъл Граматикус пред „Чъмлис“ на Бедфорд Стрийт — целува го и й беше приятно, — преди да отлети обратно за Провидънс, за да бди край болничното легло на Ленард. Чувствителна и разумна беше последното, което би казала за себе си. Току-що бе започнала да живее като възрастен човек и не помнеше да се е чувствала по-ранима, уплашена и объркана.

След като се изнесе от апартамента си на Бенефит Стрийт през юни, Маделин отиде да живее у Ленард — сама, докато него го изпишат от болницата. Беше й нервно и въодушевено от ангажимента да се грижи за неговите вещи. Излегната на дивана, тя си пускаше записите му на Арво Пярт на стереоуредбата и слушаше със затворени очи — точно както правеше Ленард. Прелистваше книгите му и четеше записките в полетата. До трудни абзаци от Ницше или Хегел той беше нарисувал лица — едни усмихнати, други навъсени — или просто чуденка. За пижама Маделин използваше тениска на Ленард. Всичко в апартамента беше оставено точно във вида, в който е било, когато са го прибрали в болницата. На пода имаше отворен бележник, в който Ленард явно се бе опитал да изчисли докога ще му стигнат финансите. Ваната беше пълна с вестници. На моменти празният апартамент изпълваше Маделин с желание да заплаче заради всичките тези признаци, които разкриваха колко самотен се е чувствал приятелят й. Никъде не се виждаше снимка на родителите или сестра му. После, една сутрин, премести някаква книга и отдолу се показа снимка. Маделин видя себе си, фотографирана от Ленард при първото им пътуване до Кейп. Беше се излегнала в мотела, четеше и хапваше сладолед „Клондайк“.

Три дни по-късно, неспособна да понася мръсотията нито минута повече, се предаде и започна да чисти. Купи от супермаркета парцал и кофа, чифт гумени ръкавици и богат набор от почистващи препарати. Още докато го правеше, си даваше сметка, че създава неприятен прецедент. Изми пода, като хвърли няколко кофи черна вода в тоалетната. Изразходва седем рола домакинска хартия, докато излъска пода в банята. Изхвърли плесенясалата завеса на душа и купи нова — яркорозова, за отмъщение. Изсипа цялото съдържание на хладилника в кошчето за боклук и изтърка рафтовете. Махна чаршафите от леглото на Ленард и ги смачка на топка с намерението да ги занесе в пералнята на ъгъла, но после размисли и ги изхвърли в един контейнер зад сградата, а на тяхно място застла свои чаршафи. Закачи пердета на прозорците и купи хартиен абажур за голата крушка, висяща от тавана.

Две-три от листата на фикуса бяха започнали да кафенеят. Провери пръстта и установи, че е суха. На едно от свижданията сподели наблюдението си с Ленард.

— Можеш да го полееш — разреши й той.

— Забрави! Реакцията ти предния път ужасно ме натъжи.

— Давам ти разрешение да полееш дръвчето ми.

— Не ми звучи много като молба.

— Ако обичаш, би ли ми поляла фикуса?

Тя го поля. Следобедно време, когато през прозореца нахлуваше слънчева светлина, придърпваше саксията нататък и освежаваше листата с вода.

Привечер отиваше да види Ленард.

Докторът беше коригирал дозата му и тикът на лицето вече го нямаше, което само по себе си придаваше на болния далеч по-здрав вид. Ленард говореше предимно за медикаментите, които приема, за приложенията и противопоказанията им. Изговарянето на имената им сякаш го успокояваше, все едно редеше заклинания: лоразепам, диазепам, хлорпромазин, хлордиазепоксид, халоперидол. Маделин не успяваше да ги следи. Не можеше да е сигурна дали той пие всичките тези лекарства, или са предписани на други пациенти от отделението. По това време Ленард вече бе изтънко запознат с клиничната картина на повечето от другарите си по етаж. Останалите пациенти го приемаха за нещо като стажант, обсъждаха състоянието си с него, разпитваха го за лекарствата, които приемат. В болницата той се справяше така, както в колежа. Беше източник на информация — човекът отговор. Сегиз-тогиз се случваше да има лош ден. Маделин влизаше в залата и го заварваше мрачен, потиснат заради пропуснатото дипломиране и притеснен дали ще се справи със задълженията си в „Пилгрим Лейк“: обичайният списък с оплаквания. Повтаряше ги отново и отново.

Ленард се бе надявал да го държат в болницата една-две седмици. В крайна сметка прекара там двайсет и два дни. В деня на изписването му в края на юни Маделин се отправи към центъра с новия си „Сааб“ кабрио на дванайсет хиляди мили — подарък от родителите й по случай завършване на колежа. „Макар да не те видяхме да си получаваш дипломата“, обичаше да се шегува Алтън предвид изчезването на Маделин онзи ден. Сред тълпата от родители пред портата „Ван Уикъл“ въпросния ден, Алтън и Филида чакаха ли, чакаха да видят Маделин да мине покрай тях; след като тя не мина, си рекоха, че някак са пропуснали да я видят. Отидоха да я потърсят на „Колидж Стрийт“, пробваха да й се обадят по телефона в апартамента, но не получиха отговор. В крайна сметка се отбиха там лично и й оставиха бележка, че се тревожат и са решили да не се прибират в Притибрук, „както беше планирано“. Вместо това щели да я чакат в лобито на хотел „Болтимор — именно там ги намери Маделин следобеда същия ден. Каза им, че е пропуснала парада заради Кели Троб — приятелката й паднала и си навехнала глезена, та се наложило да отидат до здравната служба. Маделин не можеше да прецени дали техните й повярваха, но успокоени, че дъщеря им е добре, не настояха за подробности. Нещо повече — няколко дни по-късно й се обади Алтън и й каза да отиде да си хареса кола.

— Втора ръка — уточни той. — На една-две години. Това е начин да се заобиколи до голяма степен твоето неодобрение.

Маделин постъпи според указанията и си избра едно кабрио от притурката с обяви за продажба на автомобили във вестника. Колата беше бяла, със светлобежови отделни седалки; докато чакаше пред входа на болницата, свали гюрука, за да може Ленард да я види, когато сестрата го съпроводи до долу с инвалидната количка.

— Приятно возило — отбеляза той, докато се качваше.

Останаха вкопчени в дълга прегръдка, която остави Маделин почти без дъх — Ленард се откъсна от нея едва тогава.

— Да се махаме. Писна ми от това място.

До края на лятото Ленард остана докачлив и крехък. Говореше тихо и ненатрапчиво. Гледаше бейзбол по телевизията, стиснал ръката на Маделин.

— Знаеш ли какво означава рай? — попита я.

— Не означава ли «рай»?

— Означава «оградена градина». От арабски. Също като бейзболния стадион. Особено «Фенуей». Оградена градина. Погледни само колко зеленина! Толкова е успокояващо просто да си седиш тук и да наблюдаваш терена.

— Може би трябва да гледаш голф — предложи Маделин. — Още по-зелено е.

От лития беше непрекъснато жаден, а от време на време му се гадеше. Дясната му ръка бе започнала леко да трепери. За трите седмици в болницата Ленард беше качил почти седем килограма и продължи да пълнее през целия юли и август. Лицето и тялото му бяха подпухнали, отзад на тила му се виждаше яка от тлъстина, като бичи врат. Освен че беше вечно жаден, непрекъснато му се пикаеше. Мъчеха го болки в стомаха и позивни за разстройство. Най-ужасното беше, че от лития мисълта му беше станала ленива. Ленард твърдеше, че има един «висок регистър», който вече му е непосилен в интелектуално отношение. За да се справи, дъвчеше още повече тютюн и от преди, започна да пуши цигари, както и миризливи пурети, към които бе развил влечение в болницата. Устата му имаше вкус на пепелник, а и на нещо метално и химическо. На Маделин й беше неприятно.

В резултат на всичко — страничен ефект на страничните ефекти, — либидото на Ленард намаля. След като в началото, от радост, че отново са заедно, се любеха по два-три пъти на ден, постепенно укротиха темпото, докато накрая съвсем престанаха да правят секс. Маделин не знаеше как да постъпи. Дали да обръща по-голямо внимание на проблема на Ленард, или напротив — да се прави, че не го забелязва? Никога не беше поемала инициативата в леглото. Животът не го бе налагал. Сами по себе си достатъчно инициативни, момчетата сякаш не забелязваха това — или пък не ги интересуваше. Една вечер тя атакува ситуацията така, както би се втурнала да спасява къса топка на корта: изнесе се много напред, стигна почти навреме, приведе се рязко и реализира ответния удар, при който обаче топката докосна мрежата и угасна, изтъркулила се в нейната половина на игрището.

След този случай не опита втори път. Остана по-назад на терена, като се придържаше към обичайната си игра от бейзлайна.

Всичко това би я притеснило повече, ако Ленардовата липса на сексуално желание не кореспондираше със собствената й нагласа. Беше й приятно да има своя огромен санбернар само за себе си. Той бе изгубил желание да ходи дори на кино. Сега единственото, което го вълнуваше, беше кучешката му колибка, кучешката му купичка и господарката му. Полагаше глава в скута й и искаше да го галят. Започваше да маха с опашка още щом я видеше. Винаги присъстваше толкова осезаемо — нейното голямо пухкаво другарче, косматкото с течащите лиги.

И двамата бяха без работа. Дългите летни дни се нижеха лениво. С оттеглянето на студентското народонаселение Колидж Хил изглеждаше дремлив и зелен. Ленард държеше лекарствата си в тоалетната чантичка под мивката в банята. Винаги, когато ги пиеше, затваряше вратата. Два пъти седмично ходеше на сеанси при психотерапевта си, Брайс Елис, и се връщаше емоционално изтощен и обезсилен. Оставаше проснат на матрака още час-два, а накрая ставаше и си пускаше музика.

— Знаеш ли на колко години е бил Айнщайн, когато е предложил специалната теория на относителността? — обърна се един ден към Маделин той.

— На колко?

— Двайсет и шест.

— Е, и?

— Повечето учени правят най-добрите си постижения на двайсет и няколко. Сега съм на двайсет и две, почти на двайсет и три. В разцвета на интелектуалните си сили. Само че съм принуден всяка сутрин и вечер да пия лекарства, от които затъпявам.

— Не затъпяваш, Ленард.

— Напротив.

— Не ми звучи особено научно твърдението, че няма да станеш велик учен, само защото си на двайсет и две, а още не си направил голямото си откритие.

— Фактите са си факти — каза Ленард. — Зарежи лекарствата. Дори нормален, не се и доближавам до траекторията на научния пробив.

— Да речем, че не извършиш големия пробив — каза Маделин. — Откъде знаеш, че няма да направиш някакво мъничко пробивче, благодарение на което да помогнеш на много хора? В смисъл, дори да не установиш, че земята се върти. Може да намериш начин колите да вървят по вода и да не причиняват замърсяване на въздуха.

— Изобретяването на водороден двигател би представлявало сериозен пробив — каза мрачно Ленард и запали цигара.

— Добре, обаче не всички учени са млади. Какво ще кажеш за Галилео? Той на колко години е бил? Ами Едисон?

— Може ли да сменим темата? Започвам да се потискам.

Думите му накараха Маделин да млъкне.

Ленард дръпна здраво от цигарата си и издиша шумно.

— Не в клиничния смисъл — додаде след малко.

Колкото и всеотдайна да бе Маделин в грижите си за Ленард, колкото и удовлетворяващо да беше да наблюдава как състоянието му се подобрява, понякога й се искаше да се махне от задушаващото я жилище. За да се спаси от влагата, отиде в климатизираната библиотека. Поигра тенис с две момчета от отбора на колежа. Понеже все още не й се прибираше в апартамента, тя се разходи из пустия кампус и се опита за няколко минути да насочи мислите си към себе си. Отби се при професор Сондърс, но се стресна при гледката на възрастния професор по къси панталони и сандали. Огледа купчините книги в книжарницата «Колидж Хил», като целомъдрено си хареса «Малката Дорит» на Дикенс и «Викарият от Булхамптън» на Тролъп, които възнамеряваше да изчете от кора до кора. От време на време си позволяваше по някоя фунийка сладолед — купи си една, седна на стъпалата пред «Хоспитал Тръст» да я изяде и се загледа в разхождащите се млади двойки, които, хванати за ръце, се целуваха. След като си изяде сладоледа, се прибра в апартамента, където я чакаше Ленард.

Състоянието му остана крехко през целия юли. Щом дойде август обаче, той сякаш направи завой. На моменти звучеше като старото си аз. Една сутрин, докато печеше филийки, взе пакетче масло «Ленд О’Лейкс».

— Имам въпрос — рече. — Кой първи забелязва, че коленете на индианката върху опаковката приличат на гърди? Някакъв пич от Тер От, както си закусва, поглежда пакетчето масло и си мисли, «Глей само к’ви колене». Но това е само част от историята. След това прозрение друг пич решава да издълбае втори чифт колене от задната част на пакетчето с масло и да ги лепне зад нарисуваното пакетче, което индианката от опаковката държи пред гърдите си; после оформя принадената част така, че да изглежда все едно индианката си пъчи циците. Всичко това обаче остава недокументирано. Главните действащи лица са изгубени за историята.

Постепенно Маделин и Ленард започнаха да излизат от апартамента. Един ден отидоха с колата до Федерал Хил да хапнат пица. След това Ленард настоя да влязат в един магазин за сирене. Вътре беше тъмно, щорите бяха спуснати. Зад щанда възрастен мъж правеше нещо, но те не можеха да видят какво.

— Навън е двайсет и шест-седем градуса — прошепна Ленард, — а този тип тук не отваря прозорците. Това е, защото се е сдобил със съвършената бактериална смес и не иска да я пуска навън. Четох в една статия, че в каче със сирище химиците от «Корнел» са идентифицирали двеста различни вида бактерии. Това е аеробна реакция, така че всичко, което се съдържа във въздуха, влияе на вкуса и аромата. Италианците го знаят инстинктивно. Този човек дори не знае какво знае.

Ленард пристъпи към щанда.

— Здравей, Виторио!

Старецът се извърна и примижа.

— Здрасти, друже! Къде се изгуби. Отдавна не съм те виждал.

— Трябваше да пазя леглото, Виторио.

— Нищо сериозно, надявам се. Не ми казвай! Не ща и да чуя. Не съм останал без грижи.

— Какво ще ми препоръчаш днес?

— Как така да ти «препоръчам»! Сирене! Както винаги. Най-доброто. Коя е приятелката ти?

— Да ти я представя — Маделин.

— Обичаш ли сирене, млада госпожице? Ето, опитай. Вземи си за вкъщи. И го зарежи тоя. Не става.

Поредното й откритие за Ленард: че е приятел със стария италиански майстор на сирене от Федерал Хил. Може да се е бил отправил именно насам, когато Маделин го видя да чака автобуса в дъжда. Да е идвал при приятеля си Виторио.

В края на август си събраха нещата, стовариха на съхранение кашони с багаж, а останалото натъпкаха в багажника и на задната седалка на сааба, след което се отправиха към Кейп. Беше жега, над трийсетте, караха със свален гюрук чак докато напуснаха пределите на Роуд Айланд. Вятърът обаче правеше почти невъзможно воденето на разговор или слушането на музика, затова щом влязоха в Масачузетс, вдигнаха обратно гюрука. Маделин пусна «Пюър Прери Лийг», които Ленард изтърпя чак до една бензиностанция с магазин, откъдето си купи касета с най-доброто от «Лед Цепелин» — тя звуча през моста «Сейгамор» и при навлизането им на полуострова. В Орлиънс спряха в крайпътно заведение и хапнаха традиционен сандвич с омар. Ленард изглежда беше в добро настроение. Но щом се качиха в колата и продължиха пътуването сред шпалир от недорасли борови силуети, започна нервно да дърпа от пуретите и да помръдва на седалката. Беше неделя. Повечето коли се движеха в обратна посока — хората, които бяха ходили на разходка за уикенда или пък бяха наели вили за лятото, се връщаха към континента, върху колите им бяха привързани различни спортни съоръжения. При Труро магистрала 6 се разклоняваше и саабът внимателно продължи по 6А; намалиха, когато от дясната им страна се показа синьото езеро Пилгрим. Към края на водната шир забелязаха табелата към лаборатория «Пилгрим Лейк» и завиха по чакълена алея между дюните в посока залива Кейп Код.

— Кой ми взе слюнката? — попита Ленард, щом пред погледа им започнаха да изникват сградите, където щяха да живеят през следващите девет месеца. — Слюнката ми у тебе ли е? Не мога да я намеря никъде[6].

По време на краткото им посещение тук предната пролет Маделин беше прекалено обсебена от новата си връзка, за да забележи нещо повече от красивото местоположение на лабораторията край езерото. Беше удивително да си помислиш, че някога тук са живели и работили легендарни личности като Уотсън и Крик, но повечето имена на биолози от комплекса «Пилгрим Лейк» днес — включително настоящият директор Дейвид Малкиел — й бяха непознати. На практика единствената лаборатория, която бяха разгледали при онази първа обиколка, й се бе сторила доста по-различна от химическите лаборатории в Лорънсвил.

Щом се озоваха в «Пилгрим Лейк» обаче и заживяха там, Маделин си даде сметка колко погрешни първи впечатления за мястото си е създала. Не беше очаквала да разполага с шест закрити тенис-корта, оборудван с уреди «Наутилус» фитнес, киносалон, където през уикендите се прожектираха премиерни филми. Не беше очаквала барът да е отворен денонощно, нито в три сутринта да го намери пълен с учени, които чакат резултати от опити. Не беше очаквала лимузини да доставят важни клечки от фармацевтичната индустрия и други звезди от Лоугън, тръгнали да вечерят с доктор Малкиел в частната му трапезария. Не беше очаквала такава храна, нито скъпите френски вина и хляб, и зехтин, избрани собственоръчно от господин директора. Малкиел успяваше да осигури финансиране в колосални размери за лабораторията и прахосваше щедро суми по учени резиденти и като примамка за гостуващи изследователи. Пак Малкиел беше купил картината на Сай Туомбли, окачена в трапезарията, и бе поръчал скулптурата на Ричард Сера, инсталирана зад сградата с опитните животни.

Маделин и Ленард пристигнаха в «Пилгрим Лейк» по време на Летния семинар по генетика. Ленард трябваше да се запише в известния «Курс по дрожди», воден от Боб Килимник — биологът, към чийто екип беше причислен. Всяка сутрин се отправяше за курса като стреснат ученик. Оплакваше се, че мозъкът му не функционира и че другите двама учени от екипа му — Викрам Джайтли и Карл Белър, възпитаници на Масачузетския технологичен институт — са по-умни от него. Но курсът му ангажираше едва някакви си два часа на ден. През останалата част от деня Ленард разполагаше с времето си. Атмосферата в лабораторията беше лежерна. Имаше много студенти (викаха им «баклаборанти» — от бакалаври и лаборанти), сред които и доста жени горе-долу на възрастта на Маделин. Почти всяка нощ имаше парти, където хората правеха леко чудати, научно-откачени неща, като да сервират дайкири в колби или да изпаряват ястия, или да приготвят миди в автоклав, вместо да ги варят. Все пак си беше забавно.

След първия понеделник на септември, когато се чества Денят на труда, нещата станаха по-сериозни. Баклаборантите си тръгнаха, с което броят на обитателките от женски пол рязко спадна, а във въздуха остана да витае споменът за летните купони и романтиката. В края на септември «Съндей Телеграф» започна да публикува коефициентите на букмейкърите от «Ледброукс» за предстоящите Нобелови награди. С течение на времето, докато бяха връчени и други научни отличия — на Кенет Уилсън по физика и на Аарон Клуг по химия, — хората започнаха да обсъждат, по време на вечеря, кой ще спечели за физиология или медицина. Водещите кандидати бяха Ръдиард Хил от «Кеймбридж» и Майкъл Золоднек. Золоднек беше резидент в «Пилгрим Лейк», живееше в една от дървените къщи откъм град Труро. И тогава, рано сутринта на осми октомври, свистящ звук изтръгна Маделин и Ленард от дълбок сън. Като се приближиха до прозореца, видяха хеликоптер да каца на брега пред тяхната сграда. На място бяха паркирани три новинарски буса със сателити отгоре. Двамата навлякоха набързо по някоя дреха и се изстреляха към конферентния център, където научиха, за огромно удоволствие, че Нобеловата награда е присъдена не на Майкъл Золоднек, а на Даян Макгрегър. Местата в амфитеатралната зала вече бяха запълнени от репортери и от персонала на «Пилгрим Лейк». Застанали в дъното на залата, Маделин и Ленард проследиха как доктор Малкиел съпроводи Макгрегър до отрупания с букет от микрофони подиум. Макгрегър беше с вехт шлифер и гумени ботуши — точно във вида, в който Маделин я беше мярвала вече няколко пъти на плажа да разхожда черния си пудел. Все пак бе направила опит да поприбере бялата си коса за пресконференцията. Този затрогващ жест в съчетание с крехката й фигура й придаваше вид на момиченце — въпреки възрастта.

На подиума Макгрегър изглеждаше едновременно усмихната, искряща и под обсада. Въпросите заваляха:

— Доктор Макгрегър, къде бяхте, когато чухте новината?

— Спях. И в момента спя.

— Бихте ли ни казали какво представлява научният ви труд?

— Бих могла. Но тогава вие ще заспите.

— Какво възнамерявате да направите с парите?

— Да ги похарча.

Ако Маделин вече не беше влюбена в Даян Макгрегър, тези отговори със сигурност биха я накарали да се влюби. Макар двете да не бяха разговаряли никога, всичко, което младата жена бе научила за саможивата седемдесет и три годишна особнячка, беше превърнало Даян в любимата биоложка на Маделин. За разлика от другите учени в лабораторията, Макгрегър не ползваше асистенти. Работеше съвсем сама, без засукано оборудване, анализираше загадъчната структура на окраската на зърнените култури, които отглеждаше в парцела зад къщата си. От разговорите с Ленард и други хора Маделин беше придобила представа с какво в общи линии се занимава биоложката — предаването на гени и как се повтарят, променят или заличават отличителните белези, — но това, от което се възхищаваше най-много, беше способността на Макгрегър да работи в пълно уединение и с непоколебимост. (Ако Маделин някога станеше биолог, би искала да прилича на Даян Макгрегър.) Други учени от лабораторията се присмиваха на Макгрегър, задето няма мобилен телефон или пък заради ексцентричната й натура. След като Макгрегър е толкова не на тоя свят обаче, тогава защо всички непрекъснато говорят за нея? Според Маделин това, което караше хората да се чувстват неловко, бе чистосърдечната отдаденост и семплият научен метод на Даян. Колегите й не искаха тя да успее, защото успехът й би дискредитирал доводите им за необходимостта от изследователски екипи и би извадил на показ раздутите им бюджети. Освен това Макгрегър можеше да бъде пряма, своеволна и безкомпромисна. Хората по принцип не харесваха това — още по-малко у жена. Тя се рееше замечтана из биологическия факултет на Университета във Флорида, в Гейнсвил, когато предшественикът на доктор Малкиел, разпознал гения й, намери финансиране, за да я докара в «Пилгрим Лейк» и да я уреди с доживотно място там. Още нещо удивително в очите на Маделин. Тази жена живееше в «Пилгрим Лейк» от 1947-а! В продължение на трийсет и пет години изследваше зърнените си култури с търпение като на «бащата на генетиката» Грегор Мендел; никой не я насърчаваше, отникъде не получаваше обратна връзка за работата си, просто ходеше в лабораторията ден след ден, водена от собствения си ритъм на открития, забравена от света, но без да обръща внимание на този факт. И ето, в крайна сметка се случи, получи Нобелова награда — реабилитация за дългогодишния й труд; и макар доволството й да бе видимо, си личеше, че не наградата е била двигателят на усилията й. Истинската награда за Макгрегър беше самата работа, всекидневният труд, постижението, дошло след безброй с нищо незабележими дни.

По своя си скромен начин Маделин разбираше срещу какво е изправена Даян Макгрегър в тази преобладаващо мъжка лаборатория. На всяка вечеря, където ходеха двамата с Ленард, Маделин неизбежно се озоваваше в кухнята, за да помага на другите съпруги или приятелки. Естествено, би могла да не го прави, но тогава би изглеждала като човек, който се опитва да докаже нещо. Освен това беше досадно да седи и да слуша как мъжете се надприказват по различни теми. Така че тя се залавяше да мие чинии, докато накрая не й писнеше. Единствените й други социални активности се състояха в игра на тенис с младата съпруга на Малкиел, Грета — която използваше Маделин за треньор, който да й коригира стила, — или мотаене с креватните изследователки. Така наричаха половинките на учените: креватни изследователки. Почти всички необвързани учени в комплекса бяха мъже. Повечето от старшите биолози — също; така че единствената жена — ако не брои лаборантките, — чиято компания Маделин можеше да търси и на която да подражава, беше Даян Макгрегър.

При положение че стипендията на Ленард покриваше храната и квартирата им, нямаше причина Маделин да не прекарва цялото си време в четене, спане и ядене. Но тя нямаше намерение да го прави. Заедно с отлична оценка на дипломната си работа, бе получила и лична бележка от професор Сондърс, която я насърчаваше да съкрати текста и да го изпрати на някоя си М. Майерсън в «Джейнет Ревю». «Трябва да става за публикуване!», беше й написал Сондърс. Макар това, че «М. Майерсън» на практика беше съпругата на професор Сондърс, Мери, придаваше на препоръката му семеен привкус, поканата си беше покана. В кабинета на Сондърс, когато Маделин се бе отбила да го види, той шумно заклейми неприемането й в «Йейл», като каза, че Маделин е жертва на интелектуалната мода.

После, един уикенд в средата на септември, Маделин присъства на конференция по Викторианска литература в «Бостън Колидж» и това я тласна в нова посока. На събитието, което се проведе в хотел от веригата «Хаят» с потънало в зеленина лоби и цилиндрични стъклени асансьори, тя се запозна с хора, увлечени по литературата на деветнайсети век не по-малко от нея. Мег Джоунс беше атлетична девойка, питчър в отбора по софтбол на колежа, с палава прическа и солидна захапка. Ан Уонг беше бакалавър от «Станфорд» с вързана на конска опашка коса, колие «Елза Перети» с форма на сърце, часовник «Сейко» и лек акцент от родния Тайван. Ан беше записала магистратура по поезия към Хюстънския университет, но възнамеряваше да пише докторантура по английска литература, за да си вземе хляба в ръце и да удовлетвори амбициите на родителите си. Мег вече правеше докторантура във «Вандербилт». Тя наричаше Остин «божествената Джейн» и сипеше факти и цифри за нея като букмейкър. В семейството на Остин имало осем деца, Джейн била най-малкото. Също като Дж. Ф. Кенеди, и тя страдала от Болестта на Адисън. През 1783-та се разболяла от тиф. Първоначално «Разум и чувства» била публикувана под заглавието «Елинор и Мариан». Веднъж Остин приела предложение за брак от мъж на име Биг-Уайдър, но след като размислила, на заранта променила решението си. Погребана е в Уинчестърската катедрала.

— Възнамеряваш ли да специализираш Остин? — обърна се Ан Уонг към Маделин.

— Не знам. В дипломната си работа включих една глава за нея. Но знаеш ли по кого другиго си падам? Малко е конфузно.

— По кого?

— Госпожа Гаскел.

— Обожавам госпожа Гаскел! — изкрещя Ан Уонг.

— Госпожа Гаскел ли? — намеси се Мег Джоунс. — Хм, как точно да отвърна на това.

На тази конференция Маделин долови зараждането на нова порода учени. Те говореха за старите й любими книги, но по нов начин. Сред темите бяха: «Имотни жени във Викторианския роман», «Викторианските писателки и въпросът за жената», «Мастурбацията във Викторианската литература» и «Затворът на женското». Маделин и Ан Уонг изслушаха лекцията на Тери Касъл върху «невидимата лесбийка» във Викторианската литература, мернаха отдалече Сандра Гилбърт и Сюзан Гюбар да излизат от дискусия за книгата им «Лудата на тавана», за която в залата нямаше места.

Що се отнася до викторианците — започваше да научава Маделин, — работата е там, че са далеч не толкова викториански, за колкото ги мисли човек. Ирландката Франсес Пауър Кобе живее открито с друга жена, която нарича своя «съпруга». През 1868 г. Кобе публикува във «Фрейзърс Мегъзин» статия със заглавие «Престъпници, идиоти, жени и малцинства. Бива ли я тази класификация?». Жените в ранна Викторианска Англия били с ограничени имотни и наследствени права. Нямали право да участват в политиката. И именно при тези условия, докато са били слагани в един кюп с идиотите, любимите писателки на Маделин са създавали своите романи.

Видяна по този начин, литературата от осемнайсети и деветнайсети век, особено написаната от жени, бе всичко друго, но не и остаряла. С неимоверно усилие на волята, без никой да им дава право да вземат перото или да получат нормално образование, жени като Ан Финч, Джейн Остин, Джордж Елиът, сестрите Бронте и Емили Дикинсън въпреки всичко грабват перото, като не просто се включват в един гигантски литературен проект, ами — ако може да се вярва на Гилбърт и Гюбар — създават нова литература, докато в същото време играят една мъжка игра, чиито основи подкопават. Две изречения от «Лудата на тавана» направиха на Маделин особено силно впечатление: «През последните години например, докато писателите от мъжки пол сякаш са все по-изтощени от необходимостта от ревизионизъм, описана детайлно в теорията на Блум за „притеснението за въздействието“, писателките възприемат себе си като пионери в един толкова наситен творчески процес, какъвто колегите им мъже по всяка вероятност не са преживявали след Ренесанса, или поне след ерата на Романтизма. Син на много бащи, днешният писател от мъжки пол се чувства безнадеждно закъснял; дъщеря на едва няколко майки, днешната писателка усеща, че спомага за създаването на осъществима традиция, която най-накрая се заражда».

За два дни и половина Маделин и новите й приятелки участваха в шестнайсет семинара. Намъкнаха се на коктейл, даван от конгрес на застрахователи, и вечеряха без пари. Ан непрекъснато си поръчваше коктейл «Секс на плажа» в бара на «Хаят» и всеки път се заливаше от смях. За разлика от Мег, която се обличаше като докер, Ан носеше рокли на цветя от «Файлънс Бейзмънт» и обувки с токчета. Последната вечер, щом се прибраха в стаята, Ан положи глава на рамото на Маделин и й довери, че е девствена.

— Не стига, че съм тайванка — изплака тя. — Ами съм и девствена тайванка! Безнадежден случай!

Макар да нямаше почти нищо общо с Мег и Ан, Маделин не помнеше да си е прекарвала по-добре. За цял уикенд нито веднъж не я попитаха дали си има гадже. Просто искаха да си говорят за литература. Последната сутрин на конференцията трите си размениха адресите и телефоните, след което се прегърнаха едновременно и трите и си обещаха да поддържат връзка.

— Може пък да се озовем в един и същ отдел! — бодро изчурулика Ан.

— Надали някой би наел три викторианистки — компетентно отсече Мег.

На път обратно към Кейп Код, а и дни наред след завръщането си, Маделин усещаше прилив на щастие всеки път, щом се сетеше как Мег Джоунс ги нарече «викторианистки». Тази дума изведнъж придаде вещественост на вятърничавите й мечти. Досега не се беше сещала за дума, която да изразява каква иска да стане. На една от почивките пъхна четвърт долар в телефонен автомат, за да се обади на родителите си в Притибрук.

— Татко, знам каква искам да стана.

— Каква?

— Викторианистка. Бях на най-невероятната конференция.

— Нима вече ще специализираш? Та ти не си започнала магистратура.

— Не, татко, няма нужда. Вече знам! Областта е безбрежна.

— Първо влез някъде — засмя се Алтън. — После ще говорим.

Вече обратно в «Пилгрим Лейк», на бюрото си, тя се опита да се залови за работа. Беше взела повечето — ако не и всички — любими книги със себе си. Нейните Остин, Елиът, Уортън и Джеймс. Благодарение на Алтън, който все още имаше връзки в библиотеката в «Бакстър», успя да се сдобие — с удължен срок за ползване — с цяла камара критически текстове върху Викторианската литература. След като приключи със задължителното четене и с воденето на допълнителни бележки, Маделин започна да се опитва да систематизира дипломната си работа в удобен за публикуване вид. Пишещата й машина Ройъл“ беше същата, на която бе напечатала и собствената си работа, и на която баща й беше писал курсовите си работи в колежа. Маделин обичаше черната стоманена машина, но клавишите бяха започнали да пропадат. Понякога, докато печаташе бързо, два-три клавиша се слепваха и се налагаше да ги разделя с пръсти, като по този начин придобиваше ново разбиране за термина ръчна пишеща машина.

Отделянето на клавишите или смяната на лентата омазваше пръстите й с мастило. Вътрешността на пишещата машина беше отвратителна: събираха се туфи прахоляк, фъндъчета от гумичка за триене, трохи от курабийки, косми. Маделин направо се чудеше как това нещо изобщо продължава да работи. След като веднъж се убеди колко мръсна е пишещата й машина, не можа да си избие тази мисъл от главата. Все едно да легнеш да спиш в тревата, след като някой ти е казал, че има червеи. Опитите й да почисти машината бяха трудна работа. Тежеше цял тон. Колкото и пъти да успяваше да я замъкне до мивката и да я обърне, от нея все изпадаха боклуци. Пренесе я обратно до бюрото, сложи лист хартия в барабана и се залови отново за работа, но дразнещата мисъл, че в търбуха на пишещата машина е останала мръсотия, както и постоянното пропадане на клавишите, я разсеяха и тя забрави какво е започнала да пише. Така че върна пишещата машина на мивката и изстърга остатъка от мръсотията със стара четка за зъби.

Ето как Маделин се опита да стане викторианистка.

Надяваше се да е готова със съкратената версия на текста си навреме, за да го включи като образец от своя разработка при кандидатстване за университет. Ако дотогава от „Джейнет Ривю“ приемеха статията й и можеше да я впише в автобиографията си в графа „под печат“, би било допълнителен бонус. Отказът на „Йейл“ — подобно на отказ на гадже, което не беше сигурна, че харесва — очаквано бе подсилил примамливия ореол на учебното заведение. Въпреки всичко, тя не възнамеряваше да си стои у дома и да очаква обаждането. Този път беше решила да не се ограничава до една връзка и поради тази причина започна да ухажва скъпарския стар „Харвард“, гражданчето „Кълъмбия“, интелектуалеца „Чикаго“ и благонадеждния „Мичиган“, като дори даде шанс на скромния „Бакстър“ (Ако не я приемеха в посредствения департамент по английски език и литература на последния, особено като дъщеря на бившия президент на колежа, щеше да го изтълкува като знак да зачеркне изцяло идеята за продължаване на образованието си.). Макар че не й се вярваше да запише „Бакстър“. Молеше се да не й се налага да го прави. С оглед на това поднови подготовката си за теста GRE, с надеждата да изкара повече точки в раздел математика и логика. За да се подготви за теста по английска литература, запълни пропуските в познанията си, като изчете от кора до кора антологията „Оксфордска книга на английската поезия“.

Засега обаче подготовката й оставаше на заден план поради простата и неопровержима причина, че ангажиментът й към Ленард беше на първо място. Откакто се преместиха на Кейп Код, той вече нямаше личен психотерапевт, с когото да разговаря. Наложи се да се задоволи с терапия по телефона, веднъж седмично, с Брайс Елис, който си беше в Провидънс. Паралелно с това започна сеанси при доктор Пърлман в бостънската болница „Мас Дженеръл“, но така и не успя да установи добра връзка с новия психиатър. Под постоянно напрежение дали ще се представи добре в лабораторията, Ленард се прибираше в апартамента вечер и още от вратата заливаше Маделин с проблемите си. За него тя беше резервен вариант за терапия.

— Днес треперих като откачен. Заради тремора, вече почти не мога да подготвя среда. Непрекъснато изпускам предмети. Днес изтървах една колба. Навсякъде се разплиска агар разтвор. Знам какво си мисли Килимник. Мисли си: „Как са му дали стипендия на този?“.

Ленард пазеше диагнозата си в тайна в лабораторията. От опит знаеше, че щом се разчуе, че е бил хоспитализиран и особено че пие лекарства по два пъти на ден, за да стабилизира настроенията си, хората започват да се държат с него по друг начин. Или го зачеркват тотално, или го отбягват. Маделин му беше обещала да не издава тайната му, но през август, докато беше в Ню Йорк, сподели с Кели Троб. Кели й се закле да не казва никому, но неминуемо щеше да сподели с някой, който щеше да й се закълне, че няма да казва никому, и този някой щеше да каже на друг и така нататък, докато състоянието на Ленард стане обществена тайна.

Точно в момента Маделин не можеше да се тревожи за това. Важното в оня октомврийски ден, докато чакаше черупката, пренасяща Филида и Алуин от Бостън, беше да не им позволи да разберат за неговите проблеми. Надяваше се кризата в брачния живот на Алуин да отклони вниманието им и връзката на Маделин да не е централна тема на разговор, но за всеки случай щеше да се постарае срещата лице в лице с Ленард да бъде възможно най-кратка.

Миниатюрното летище имаше само една писта и за терминал — самолетен хангар. В слънчевия есенен ден се беше събрала неголяма тълпа от посрещачи, които си говореха или се взираха в небето да видят дали идва самолетът.

Специално за майка си Маделин облече ленени къси панталонки в цвят каки, бяла блуза и моряшки спортен пуловер с шпиц деколте. Хубавото на дипломирането от колежа — и на това да живееш на Кейп Код, недалеч от лятната резиденция на президента Кенеди в Хаянис Порт — беше, че вече нищо не й пречеше да се облича в небрежно-елегантен стил „Кенеди“, както се чувстваше най-удобно. И бездруго винаги бе живяла с усещането, че е пропаднала бохемка. Във втори курс си купи електриково синя боулинг риза с извезано на джоба име „Мел“ и взе да я носи на купоните в апартамента на Мичъл. Обаче явно прекали, защото една вечер той я попита намусен:

— Какво е това? Артистичната ти риза ли?

— Моля?

— На всяко събиране с приятели обличаш тази боулинг риза.

— Лари има същата — оправда се Маделин.

— Да, само дето неговата е цялата на дупки. А твоята е в изрядно състояние. Все едно е боулинг ризата на Луи XIV. На джоба би трябвало да пише не „Мел“, ами „Кралят Слънце“.

Маделин си припомни този разговор с усмивка. Сега Мичъл сигурно вече е някъде из Франция или Испания, или кой знае къде. Когато двамата се видяха изненадващо в Ню Йорк, вечерта бе започнала с „Вишнева градина“, продукция на „Оф-Оф-Бродуей“, където я заведе Кели Троб. Режисьорската изобретателност — между седалките бяха подредени кошници с вишнев цвят, за да могат зрителите да усетят аромата на овошките, които обеднялото семейство Раневски продаваше заедно с имението — и интересните физиономии в залата създадоха на Маделин усещането, че се намира в забележителен град. След постановката Кели я заведе в един бар, посещаван предимно от наскоро дипломирали се възпитаници на „Браун“. Едва влезли, се сблъскаха с Мичъл и Лари. Момчетата щяха да пътуват за Париж на другия ден и бяха в празнично настроение на сбогуване. Маделин обърна две водка-тоник, а Мичъл пи текила, после Кели изяви желание да се преместят в „Чъмлис“ във Вилидж. Четиримата се натовариха на едно такси, Маделин се настани в скута на Мичъл. Отдавна минаваше полунощ, прозорците на колата бяха спуснати и отвън нахлуваше тропическа жега, но вместо да се старае да стои максимално далеч от Мичъл, Маделин се отпусна назад върху него. Преструвката, че не забелязват сексуалния подтекст на сядането й в скута му, увеличаваше възбудата. Маделин гледаше през прозореца, докато Мичъл си говореше с Лари. Всяко подрусване на колата предаваше тайна информация. През целия път по Източна девета улица. Колкото и виновна да се чувстваше, Маделин си каза, че след цялото това благопристойно лято заслужава поне една вечер да му отпусне края. Пък и никой в таксито не се правеше на ченге. Това важеше най-вече за Мичъл, който в един момент предприе дързък ход. Плъзна ръка под блузата й и започна да я гали по кожата, да прокарва пръст по ребрата й. Никой не можеше да ги види. Маделин му позволи да продължи, докато и двамата се преструваха, че участват в разговора съответно с Кели и Лари. Няколко пресечки по-нататък ръката на Мичъл се приплъзна нагоре. Пръстът му се опита да се подпъхне под дясната чашка на сутиена й, при което Маделин отпусна рязко ръката си и дланта му се дръпна.

В „Чъмлис“ Мичъл забавлява всички с разказите за собствения си опит като таксиметров шофьор през лятото. Маделин си поговори с Кели, но не след дълго се озова в ъгъла до Мичъл. Въпреки замайването от водката, беше съвсем наясно, че съзнателно отбягва да споменава името „Ленард“. Мичъл й показа белезите от ваксинациите, които си беше направил същия следобед. После се запъти за нови питиета. Маделин беше забравила колко забавен може да е той. И колко по-несравнимо малко внимание изисква от Ленард. Час и нещо по-късно, когато тя излезе да си извика такси, Мичъл я последва и в следващия момент я целуваше, а тя откликна. Не продължи дълго, но все пак доста по-дълго, отколкото би било редно.

Накрая тя се дръпна.

— А пък аз си мислех, че ще ставаш монах!

— Плътта е слаба — ухили се насреща й Мичъл.

— Върви! — бутна го в гърдите Маделин. — Заминавай за Индия!

Той я гледаше с огромните си очи. Пресегна се да поеме дланите й в своите.

— Обичам те!

А Маделин изненада сама себе си, като отвърна:

— И аз те обичам.

Тя имаше предвид, че го обича, но не че го обича в смисъл на обича. Поне това бе едно от възможните тълкувания и тогава, на Бедфорд Стрийт в три сутринта, Маделин реши да не внася повече яснота. Като целуна Мичъл още веднъж, бързо и приятелски, махна за такси и избяга.

На следващата сутрин, когато Кели я попита какво е станало с Мичъл, Маделин излъга:

— Нищо.

— На мен ми е сладък — продължи Кели. — И изглежда по-добре от всякога.

— Мислиш ли?

— Падам си точно по този тип мъже.

Чула тези думи, Маделин се изненада за пореден път: изпита ревност. Очевидно искаше да запази Мичъл за себе си, въпреки че го отхвърляше. Каква егоистка само!

— Сигурно вече е в самолета — отсече и приключи разговора.

Във влака по обратния път към Роуд Айланд, Маделин се почувства разкъсвана от угризения. Реши да признае на Ленард за случилото се, но докато влакът стигна до Провидънс, осъзна, че това само би влошило положението. Ленард щеше да си помисли, че я губи заради болестта си. Щеше да се почувства сексуално неотзивчив към нуждите й и на практика нямаше да е далеч от истината. Мичъл беше заминал извън страната, а съвсем скоро Маделин и Ленард щяха да се преместят в „Пилгрим Лейк“. Съобразявайки се с всичко това, Маделин се въздържа и не му призна нищо. Посвети се на грижите и любовта към него и след известно време онази целувка с Мичъл през нощта започна да й се струва сякаш случила се в друга реалност, фантазна и ефимерна.

Изведнъж откъм Бостънския залив, прелитащ между перестите облачета, в небето над Кейп Код се показа мъничък десетместен чартър, който започна да се спуска над полуострова. Заедно с останалите посрещачи Маделин проследи с поглед кацането на самолета и рулирането по пистата, мощта на перките му заглади тревите от двете страни.

Наземният персонал вдигна метална стълбичка до предната врата на самолета, която беше отворена отвътре, и пасажерите започнаха да слизат.

Маделин беше наясно, че бракът на сестра й не върви. Знаеше и че сестринският дълг повелява да помага и да прояви разбиране. Но щом Филида и Алуин се появиха на изхода, Маделин не можа да не си помисли, че би предпочела да им маха за довиждане, не за добре дошли. Беше се надявала да отлага родителските визити, докато страничните ефекти от предписаните на Ленард лекарства отшумят, а според лекарите това трябваше да се случи съвсем скоро. Не че се срамуваше от любимия си — просто се притесняваше Филида да го види в това състояние. Ленард не беше себе си. Майка й щеше да си създаде погрешно впечатление. Далеч по-добре би било да се запознае с истинския Ленард, с младежа, в който Маделин се бе влюбила и който щеше да се върне при нея съвсем скоро.

За капак на всичко, срещата със сестра й вероятно нямаше да е особено приятна. По времето на „Комплекта за оцеляване за девойки“, когато Алуин се увличаше по шейсетте и прокламираното от тях изконно право да се отхвърля всичко, което не ти харесва, и да се откликва на всичко, което ти харесва (например, Алуин заряза колежа след първата година и обиколи страната на задната седалка на мотор, прегърнала гаджето си Грим; също така си взе изненадващо сладурски домашен любимец, а именно бял плъх на име Хендрикс; и освен това отиде да чиракува при майстор на свещи, който твърдеше, че спазва древни келтски традиции в свещарството), сестра й се занимаваше с антиматериалистични, морално ангажирани творчески дейности. Но когато Маделин достигна възрастта, на която Алуин правеше всичко това, осъзна, че бунтът и свободолюбието на сестра й са били просто мода. Алуин бе правила, каквото правеше, и бе изразявала политическите пристрастия, които изразяваше, защото всичките й приятели бяха активисти и говореха по същия начин. От Маделин се очакваше шейсетте да й липсват, но не беше така. Имаше усещането, че са й спестени огромно количество глупости, като в същото време е взела само най-доброто от десетилетието, спазвайки здравословна дистанция, и по този начин е спестила на близките си шамара, дошъл в резултат от рязката смяна на поприща: в един момент маоистка, в следващия — майка в предградие на Бевърли, Масачузетс. Когато стана ясно, че Алуин няма да прекара живота си на мотора на Грим (който я заряза в един къмпинг в Монтана без дори да й каже чао), Алуин се обади на Филида с молба за пари за самолетен билет до Нюарк, а ден и половина по-късно се нанесе обратно в старата си стая в Притибрук. Следващите две години (последни за Маделин в гимназията) Алуин работи какво ли не в сферата на услугите, а паралелно с това записа графичен дизайн в държавен колеж. През това време, от гледна точка на Маделин, ореолът на Алуин се посмали, дори съвсем изчезна. Алуин за пореден път се приспособи към заобикалящата я среда. Висеше в местния пъб „Аптека“ с приятели, които също като нея не бяха успели да се измъкнат от Притибрук и продължаваха да си носят мърлявите развлечени дрехи от гимназията — рипсени панталони, деколтета по врата, мокасини „Ел Ел Бийн“. Една вечер срещна в „Аптека“ Блейк Хигинс — сравнително добре изглеждащ, средно глупав младеж, завършил колеж в „Бабсън“ и живял в Бостън, и не след дълго Алуин започна да се вижда с него там, да се облича така, както Блейк — или семейството му — искаше тя да се облича: по-кокетно, по-скъпарски, да носи блузки и рокли „Гучи“ или „Оскар де ла Рента“, да се подготвя да стане нечия съпруга. Алуин беше омъжена вече четири години и живееше в последното си амплоа, но ето че този й опит да се превърне в пълноценна личност очевидно се разпадаше, та Маделин, в качеството й на по-подредената сестра, бе извикана за подкрепление.

Тя проследи с поглед как двете жени слизат по стълбичката от самолета. Филида се държеше за парапета, Дженис Джоплиновата грива на Алуин — единственият спомен за някогашното хипи у нея — плющеше на вятъра. Щом стъпиха на асфалта, Филида се провикна бодро:

— Ние сме от Шведската академия! Дошли сме на среща с Даян Макгрегър.

— Не е ли удивително, че спечели? — възкликна Маделин.

— Сигурно е вълнуващо да се живее тук.

Прегърнаха се и Филида продължи:

— Онзи ден вечеряхме със семейство Снайдър. Професор Снайдър беше преподавател в „Бакстър“ до пенсионирането си — биолог; помолих го да ми обясни с какво се занимава доктор Макгрегър. Така че съм съвсем в час! Прескачащи гени. Нямам търпение да разкажа всичко на Ленард.

— Днес е малко зает. — Маделин положи усилия да звучи небрежно. — Нямахме представа, че ще ни гостувате, обадихте се едва снощи, а той трябва да работи.

— Разбира се, не искаме да му отнемаме от времето. Ще се отбием само за едно здравей, за минутка.

Алуин носеше две чанти, по една на всяко рамо. Беше напълняла, лицето й — по-луничаво от всякога. Позволи да бъде прегърната за секунда, след което се отдръпна.

— Какво ти каза мама? — попита. — Каза ли ти, че зарязах Блейк?

— Каза ми, че имате проблеми.

— Не е вярно. Зарязах го. Стига ми толкова. Бракът ни приключи.

— Не драматизирай, скъпа — намеси се Филида.

— Не драматизирам, мамо — повтори Алуин. Стрелна с гневен поглед Филида, но май не посмя да й се противопостави директно и се извърна, за да изложи аргумента си пред Маделин. — Блейк работи цяла седмица. След което през уикендите играе голф. Като петдесетгодишен чичко. Почти никога не наемаме гледачка. Исках да си вземем гувернантка, обаче не му се щяло някой да му се мотае из къщи непрекъснато. На което му отговорих: „Че ти изобщо не се прибираш! Пробвай ти да се грижиш денонощно за Ричард. Аз изчезвам“. — Алуин направи физиономия. — Проблемът е, че ще ми се пръснат циците.

Насред плаца, без да се притеснява от присъствието на други хора, тя пое натежалите гърди в шепите си.

— Моля те, Али — прошепна Филида.

— Какво ме молиш? Не ми позволи да се изцедя в самолета. Какво очакваш?

— Там нямаше никаква възможност за лично пространство. А и полетът бе твърде кратък.

— Мама се притесняваше за мъжете на нашия ред, да не вземат да свършат — контрира Алуин.

— И бездруго е достатъчно неудобно това с кърменето на Ричард на публични места. Но да използваш онази джаджа…

— Казва се помпа за кърма, мамо. Всеки е ползвал. С изключение на теб, защото по твое време сте хранили бебетата с адаптирано мляко.

— Двете явно сте си прекарали добре — вметна Маделин.

Когато Алуин забременя, преди малко повече от година, Филида изпадна в екстаз. Замина за Бевърли, за да помогне за устройването на детската стая. Двете с Алуин ходиха заедно да пазаруват бебешки дрешки, а Филида изпрати старото бебешко кошче на Алуин и Мади от Притибрук. Разбирателството между майка и дъщеря трая до раждането. След като Ричард се появи на бял свят, Алуин изведнъж стана специалист по грижа за новородени и не харесваше нищо, което правеше майка й. Когато един ден в къщата се появи биберон-залъгалка, Алуин реагира все едно Филида беше пъхнала в устата на детето стъклена запушалка. Заяви, че марката мокри бебешки кърпички, купени от Филида, са „токсични“. И се нахвърли върху майка си, която бе дръзнала да нарече кърменето „прищявка“. Филида не можеше да си обясни защо Алуин държи да кърми Ричард толкова дълго. По нейно време единствената, която настояваше да кърми децата си, беше Катя Фридлифсдотир — съседката им от Исландия. Според Филида, целият процес на сдобиване с дете бе станал невероятно сложен. Защо й беше на Алуин да ги чете всичките тези книги? Защо й трябваше „консултант“ по кърмене? След като кърменето е толкова „естествено“, както Алуин винаги бе твърдяла, какво прави този консултант? Нима й е нужен консултант по дишане, или по спане?

— Това сигурно е подаръкът ти за дипломирането — каза Филида, щом спряха пред колата.

— Точно така. Много си я обичам. Ужасно съм ви благодарна, мамо.

Алуин се натовари на задната седалка с все чантите.

— На мен не ми подарихте кола като завърших.

— Ти не завърши — уточни Филида. — Но пък ти помогнахме с изплащането на къщата.

Щом Маделин запали двигателя, Филида продължи:

— Де да можех да убедя баща ви да си купим нова кола. Продължава да си кара онзи ужасен форд „Тъндърбърд“. Представяте ли си? Прочетох във вестника за един, дето пожелал да бъде погребан в колата си. Специално откъснах статията, че и Алтън да я прочете.

— Идеята сигурно се е понравила на татко — вметна Маделин.

— Напротив. Станал е много сериозен по въпроса за смъртта. Откакто навърши шейсет. Прави всякакви гимнастически упражнения и калистеника в мазето.

Алуин дръпна ципа на една от чантите си, извади помпата за кърма и празно шише. Започна да си разкопчава ризата.

— Колко далече живееш? — обърна се към Маделин тя.

— На пет-шест минутки.

Филида се извърна да види какво прави Алуин.

— Би ли сложила гюрука, Маделин?

— Споко, мамо — отвърна Алуин. — Това е Провинстаун. Тук всички мъже са обратни. Никой няма да се заинтригува.

Маделин изпълни заповедта и спусна гюрука. Щом той се плъзна и щракна, тя подкара колата към изхода на паркинга и се вля в Рейс Пойнт Роуд. Пътят минаваше през защитени дюни, които белееха на фона на синьото небе. Зад следващия завой изскочиха няколко отдалечени една от друга съвременни къщи с големи веранди и плъзгащи се врати, след което колата навлезе в лабиринта от улици, където дворовете бяха оградени.

— При положение че се чувстваш толкова съкрушена, Али — каза Филида, — може би сега е моментът да отбиеш Ричард Лъвското сърце.

— Казват, че са нужни поне шест месеца, за да може бебето напълно да развие антитела — продължи да помпа Алуин.

— Чудя се дали е научно.

— Всички изследвания показват най-малко шест месеца. Аз ще кърмя година.

— Ами в такъв случай — плъзна лукав поглед към Маделин Филида — май ще е най-добре да се прибереш при бебето си.

— Не ми се говори повече за това — отсече Алуин.

— Добре. Да говорим за друго. Как се чувстваш на новото място, Маделин?

— Много ми харесва. Само дето понякога ми се струва, че съм глупава. Тук няма човек с под осемстотин точки на теста SAT. Обаче пък е красиво и храната е супер.

— На Ленард харесва ли му?

— Да — излъга Маделин.

— А ти имаш ли си достатъчно занимания?

— Аз? Колкото искаш. Редактирам си дипломната работа, за да я пратя в „Джайнейт Ревю“ за публикуване.

— Ще те издадат? Чудесно! Как се кандидатства?

— Статията ми още не е одобрена — каза Маделин, — но редакторът иска да я види, така че се надявам да я хареса.

— Ако възнамеряваш да правиш кариера — прекъсна я Алуин, — съветвам те да не се омъжваш. Мислиш си, че нещата са се променили и съществува равноправие между половете, че мъжете вече са други, обаче имам новина за теб: не са. Същите скапаняци и егоисти са, какъвто беше татко. Какъвто е.

— Али, не ми е приятно да говориш така за баща си.

— Йессър! — изсъска Алуин и млъкна.

Старомодното градче с обветрени къщи, малки песъчливи дворчета и напъчени розови храсти упорито бе започнало да опустява след Деня на труда в началото на септември, тълпите отпускари по Търговската улица оредяха, останаха само местните жители и заселниците. Щом минаха покрай Паметника на пилигримите, Маделин спря, за да могат Филида и Алуин да го разгледат. Единствените туристи в близост бяха четиричленно семейство, вторачени в гранитната кула.

— Не може ли да се качим? — попита едно от децата.

— Само за гледане е — отговори майката.

Маделин продължи. Не след дълго стигнаха до другия край на града:

— Не е ли тук къщата на Норман Мейлър? — поинтересува се Филида.

— Неговата е на плажа — обясни Маделин.

— Виждали сме го веднъж с баща ви. Беше много пиян.

След още няколко минути Маделин зави към портала на лабораторията и продължи по дългата алея към паркинга пред трапезарията. Двете с Филида слязоха, а Алуин остана на мястото си с помпата.

— Нека свърша с тази гърда — каза. — Другата ще изцедя по-късно.

Зачакаха на ярката есенна светлина. Беше по обед, средата на седмицата. Единствената жива душа навън беше младеж с бейзболна шапка, който снабдяваше кухнята с морски дарове. Ретро ягуарът на доктор Малкиел беше паркиран през няколко места от тях.

Алуин приключи с изцеждането и пристегна капака на бебешко шише. Кърмата й изглеждаше странно зеленикава. Отвори другата чанта — оказа се, че е хладилна, с ледарници в нея, — сложи вътре шишенцето и слезе от колата.

Маделин набързо разведе из кампуса сестра си и майка си. Показа им скулптурата на Ричард Сера, плажа и трапезарията, след което ги поведе по алеята към общежитието.

На минаване покрай лабораторията по генетика, посочи:

— Тук е работното място на Ленард.

— Да се отбием да му кажем здрасти — предложи Филида.

— Искам първо да отидем в апартамента на Мади — възрази Алуин. — Другото може да почака. Пък и вече почти стигнахме.

Маделин се запита дали Филида не се опитва да накаже Алуин, да я накара да страда за прегрешенията си. Но понеже ако се отбиеха сега, нямаше да се задържат дълго в лабораторията, тя предпочете този вариант и влезе във входа. Малко трудничко се ориентира. Беше ходила при Ленард едва няколко пъти и сега всички коридори й се видяха еднакви. Накрая мерна надраскана на ръка табелка: „Лабораторията на Килимник“.

Лабораторията на Килимник представляваше ярко осветено пространство на подредения хаос. По рафтовете и в ъглите имаше натрупани кашони. Епруветки и мензури изпълваха шкафовете и стояха подредени в стройни редици по лабораторните маси. До близката мивка беше оставен дезинфектант с пулверизатор, до него кутия мокри кърпички „Кимуайпс“ — специализирани за лабораторна употреба.

Викрам Джайтли, облечен с дебел пуловер „Косби“, седеше зад бюрото си. Погледна да провери дали не влиза Килимник, но като видя Маделин, се отпусна. Тя го попита къде е Ленард.

— В трийсетградусовата стая — посочи той към другия край на лабораторията. — Влизай.

До входа имаше хладилник с катинар. Маделин надникна през стъкления панел на вратата и забеляза Ленард, с гръб към нея, обърнат към някакъв вибриращ апарат. Носеше бандана, къси панталони и тениска — би предпочела да не го заварят точно в този вид. Но вече нямаше за кога да го кара да се преоблича, затова отвори вратата и всички влязоха.

Викрам бе имал предвид трийсет градуса по Целзий, не по Фаренхайт. В помещението беше топло. Миришеше на фурна.

— Здрасти — каза Маделин, — ето ни и нас.

Ленард се обърна. Не се беше избръснал и гледаше безизразно. Машината зад гърба му тракаше шумно.

— Ленард! — възкликна Филида. — Толкова се радвам най-накрая да се запознаем.

Възклицанието го извади от унеса.

— Здрасти! — Пристъпи напред и подаде ръка. В първия момент Филида се сепна, но бързо се окопити и се здрависа.

— Надявам се, че не те прекъсваме.

— Не, просто върша досадни неща. Извинявам се за миризмата. На някои хора им е неприятна.

— Всичко в името на науката — усмихна се Филида. Представи му Алуин.

Дори да бе останала изненадана от вида на Ленард, Филида не го показа. Веднага подхвана темата за прескачащите гени на доктор Макгрегър, като не пропусна нито една подробност от наученото по време на онази вечеря. След което помоли Ленард да й обясни с какво се занимава той.

— Ами, тук работим с дрожди, а в това помещение става ферментацията. Този уред се нарича шейкър-маса. Слагаме дрождите в нея — за аерация. — Отвори капака и извади пълен с жълта течност флакон. — Нека ви покажа.

Покани ги в основното помещение и остави флакона на масата.

— Конкретният експеримент е свързан с размножаването на дрождите.

Филида повдигна вежда.

— Нямах представа, че дрождите са толкова интересни. Мога ли да помоля за повече подробности?

Щом Ленард заразказва за изследването, в което участваше, Маделин се отпусна. Филида обичаше такива неща: да получава информация от специалисти в конкретна област — в коя да е област.

Ленард извади стъклена тръбичка от едно чекмедже и я потопи във флакона.

— Сега ще капна с пипетата няколко капки от дрождите върху микроскопско стъкло, за да можем да разгледаме.

— Божичко, пипета! — възкликна Алуин. — Не съм чувала тази дума от гимназията.

— Клетките на дрождите са два вида — хаплоидни и диплоидни. Хаплоидните са единствените, които се делят. От своя страна те се разделят на два вида: а-клетки и алфа-клетки. В процеса на делене а-клетките търсят алфа-клетки, а алфа-клетките търсят а-клетки. — Постави стъкълцето под микроскопа. — Погледнете.

Филида пристъпи и се надвеси над окуляра.

— Нищо не виждам.

— Трябва да фокусирате тук. — Когато Ленард вдигна ръка, за да й покаже, дланта му леко трепереше и той се хвана за ръба на масата.

— А, ето ги — каза Филида, докато нагласяше окуляра.

— Виждате ли ги? Това са клетки на дрожди. Ако се вгледате добре, ще видите, че едните са по-големи от другите.

— Да!

— Големите са диплоидни клетки. Хаплоидните са по-дребни. Съсредоточете се върху по-малките, хаплоидните. Някои от тях би трябвало да се удължават. Така правят преди деленето.

— Виждам една, която има… изпъкналост в единия край.

— Казваме й Шмоо. Хаплоидна клетка, готова за делене.

— Шмоо ли? — попита Алуин.

— От комикса „Ли’л Абнър“ — обясни Ленард.

— На колко години ти изглеждам[7]? — попита Алуин.

— Аз помня комикса — призна Филида, без да откъсва очи от микроскопа. — Ли’л Абнър беше един такъв непохватен. И не особено забавен, доколкото си спомням.

— Разкажи им за феромоните — подкани го Маделин.

Ленард кимна.

— Клетките на дрождите изпращат феромони, които са нещо като химически парфюм. Клетките изпращат феромон, а алфа-клетките изпращат алфа-феромон. И така се привличат едни други.

Филида остана загледана в микроскопа още минута, като даваше кратки отчети за видяното. Накрая вдигна глава.

— Е, от днес окончателно си промених мнението за дрождите. Искаш ли да погледнеш, Алуин?

— Не, благодаря. Приключих с размножаването — тросна се тя.

Без да обръща внимание на тона й, Филида продължи:

— Ленард, разбрах за хаплоидите и диплоидите. Но кажи ми какво се опитваш да научиш ти за тях.

— Опитваме се да разберем защо потомството на дадена двойка клетки може да се развива по различен начин от останалите.

— О, боже. Да не бях питала.

— Не е толкова сложно. Нали помните за двата вида хаплоидни клетки — а-клетки и алфа-клетки?

— Да.

— Е, всеки от двата вида на свой ред се дели на два подвида. Наричаме ги клетки майка и клетки дъщеря. Клетките майка могат да се пъпкуват и да създават нови клетки. Клетките дъщеря не могат. Клетките майка също така могат да си променят пола — да преминават от а към алфа, да се размножават. Опитваме се да разберем защо клетките майка го правят, а децата им — не.

— Знам защо — отговори Филида. — Защото мама знае най-добре.

— Има милион възможни причини за тази асиметрия — продължи Ленард. — Проверяваме едната възможност, и тя е свързана с НО гена. Сложно е, но общо взето се занимаваме с това да елиминираме НО гена и да го изтласкаме в дъното, за да може да бъде разчетен от другата ДНК верига в другата посока. Ако това повлияе способността на клетката дъщеря да превключва, то това означава, че НО генът контролира асиметрията.

— Боя се, че изгубих нишката.

Маделин за пръв път чуваше Ленард да споделя нещо, свързано с работата му. До този момент единственото, което бе правил, беше да се оплаква. Не харесваше Боб Килимник, който го третираше като наемен работник. Казваше, че реалната лабораторна работа е има-няма толкова интересна, колкото пощенето на бълхи. Но сега звучеше като да ври и кипи в лабораторните дейности. Докато говореше, лицето му се оживяваше. Маделин беше толкова щастлива да го види отново жизнен, че забрави наднорменото му тегло, банданата на главата, с която се яви пред майка му, и се заслуша в думите му.

— Причината да изследваме дрождите е, че те принципно са като човешките клетки, само че доста по-прости. Хаплоидите напомнят на гаметите, нашите полови клетки. Надеждата е, че онова, което разберем за клетките на дрождите, може да се приложи към човешките клетки. Така че, ако разберем как и защо се пъпкуват, може да научим нещо за спирането на този процес. Има известни доказателства, че пъпкуването на дрождите е аналогично на делението на раковите клетки.

— Значи търсите лекарство срещу рак? — въодушевено попита Филида.

— Не и в това изследване — отговори Ленард. — Говоря по принцип. В конкретния случай се опитваме да докажем една хипотеза. Ако Боб е прав, тезата му може да се окаже много важна. Ако ли не, поне ще сме отхвърлили една възможност. И можем да продължим нататък. — Той снижи глас: — По мое мнение, тази хипотеза е доста встрани от целите на изследването. Само че никой не ми иска мнението.

— Ленард, кога разбра, че искаш да станеш учен? — поинтересува се Филида.

— В гимназията. Имах страхотен учител по биология.

— В рода ти има ли научни работници?

— Нито един.

— С какво се занимават родителите ти?

— Баща ми имаше антикварен магазин.

— Така ли? Къде?

— В Портланд. Орегон.

— Родителите ти още ли живеят там?

— Мама. Баща ми замина за Европа. Разведени са.

— А, разбирам.

Тук Маделин се намеси:

— Мамо, трябва да тръгваме.

— Моля?

— Ленард си има работа.

— О, разбира се. Е… беше ми много приятно да се запознаем. Съжалявам, че днес имаме толкова малко време. Дойдохме импровизирано.

— Другия път останете повече.

— С удоволствие. Може да ви дойдем на гости с бащата на Маделин.

— Би било чудесно. Съжалявам, че днес имам толкова работа.

— Няма нужда от извинения. Маршът на прогреса!

— Прогресът май по-скоро пъпли, не марширува — усмихна се Ленард.

Щом излязоха, Алуин настоя да я заведат незабавно в апартамента на Маделин.

— Всеки момент ще потека и цялата ми рокля отпред ще стане в кърма.

— Случва ли се? — трепна Маделин.

— Да. Чувстваш се като крава.

Маделин прихна. Изпита такова облекчение от приключилата среща с Ленард, че вече нямаше против да се заеме със семейната спешна ситуация. Поведе Алуин и Филида през паркинга към сградата, където живееха с Ленард. Алуин започна да разкопчава блузата си още от прага. Вече вътре, за втори път извади помпата за кърма. Откопча лявата страна на сутиена си за кърмене и прикрепи всмукателната чашка към гърдата си.

— Много ниски тавани — отбеляза Филида и решително завъртя глава.

— Така е — кимна Маделин. — Ленард се навежда.

— Но гледката е прекрасна.

— О, боже — въздъхна доволно Алуин. — Такова облекчение е. Сигурно има жени, които изпитват оргазъм от кърменето.

— Обожавам жилища с изглед към океана.

— Виждаш ли какво си изпуснала, като не си ни кърмила, мамо?

Филида затвори очи и изрече властно:

— Би ли правила това някъде другаде?

— Свои сме си — възрази Алуин.

— Седиш край панорамен прозорец — продължи Филида. Всеки, който мине наблизо, може да те види.

— Добре. Боже. Отивам в банята. И бездруго трябва да пишкам.

Стана, като стискаше помпата и бързо напълващото се шише, и се скри в банята. Затвори вратата.

Филида приглади полата на костюма си и седна. Вдигна очи към Маделин и се усмихна снизходително.

— В брака никога не е лесно, щом се появи бебе. Чудесно събитие. Но подлага връзката на изпитание. Ето защо е толкова важно да намериш правилния човек, с когото да създадеш семейство.

Маделин беше решена да не обръща внимание на намеците между редовете. Възнамеряваше да се придържа стриктно към самите редове.

— Блейк е чудесен — каза.

— Прекрасен е, да — съгласи се Филида. — И Али е прекрасна. А Ричард Лъвското сърце е божествен! Но ситуацията у тях е ужасяваща.

— За мене ли си говорите? — подвикна Алуин откъм банята. — Престанете да си говорите за мен.

— Щом приключиш там — отвърна на висок глас Филида, — искам да си поговорим, всички.

Водата в тоалетната се пусна. Няколко секунди по-късно Алуин се появи, продължаваше да изцежда кърма.

— Не ме интересува какво ще ми кажеш, няма да се върна — отсече.

— Али — подхвана с най-съчувствения си тон Филида, — разбирам, че изпитваш затруднения с брака си. Допускам, че Блейк, като всички представители на мъжкия пол, си има своите пропуски, що се отнася до грижата за децата. Но със сигурност този, който е най-наранен от напускането ти…

— „Своите пропуски“!

— … е Ричард.

— Няма друг начин да убедя Блейк, че съм сериозна.

— Но да си оставиш детето!

— При баща му. Оставих си бебето при баща му.

— Но на тази възраст детето има нужда от майка си.

— Просто се тревожиш, че Блейк няма да се справи с грижите около малкия. Именно това се опитвам да кажа.

— Блейк ходи на работа — продължи Филида. — Не може да си стои у дома.

— Е, ще му се наложи.

Отчаяна, Филида пак стана и отиде до прозореца.

— Маделин, говори със сестра си.

Като по-малката сестра, Маделин досега не беше изпадала в подобна ситуация. Не искаше да унижава Алуин. При все това имаше нещо опияняващо в това да искат от нея да бъде съдник на действията на сестра си.

Алуин махна чашката на помпата от гърдата си и се зае да попива зърното с парче тоалетна хартия, под наведената й глава се образува двойна брадичка.

— Какво ви става бе, хора, кажете ми — тихо изрече Маделин. Алуин вдигна глава, изглеждаше натъжена, със свободната си ръка отметна лъвската си грива назад.

— Вече не съм себе си! — изплака. — Аз съм мама. Блейк ме нарича „мама“. В началото беше само докато съм с Ричард, но сега го прави и когато сме насаме. Сякаш това, че съм майка, ме прави негова майка. Толкова е шантаво. Преди сватбата си разпределяхме домашните задължения. Но щом се роди детето ни, Блейк започна да се държи така, все едно е напълно нормално аз да се занимавам изцяло с прането, с пазаруването. Единственото, което той прави, е да ходи на работа — непрекъснато! Непрекъснато се тревожи за пари. Не похваща да направи нищо вкъщи. Нищичко. Дори секс не прави с мен. — Погледна Филида. — Извинявай, мамо, но Мади се поинтересува какво става. — Обърна се към сестра си. — Това става. Нищо не става.

Маделин изслуша сестра си със съчувствие. Беше наясно, че оплакванията й от брака бяха оплаквания от брака и мъжете като цяло. Но като всеки влюбен човек, Маделин вярваше, че нейната връзка е по-различна от всички останали, защитена от обичайните проблеми. Поради тази причина главното, което постигнаха думите на Алуин, бе да накарат Маделин да се почувства неизказано и неистово щастлива.

— Какво ще правиш с това? — посочи шишето.

— Ще го върна в Бостън и ще го изпратя на Блейк.

— Това е безумно, Али.

— Благодаря за подкрепата.

— Извинявай. Исках да кажа, че Блейк явно се е държал като пълен кретен. Но съм съгласна с мама. Трябва да помислиш за Ричард.

— Защо той да е моя отговорност?

— Не е ли очевидно?

— Защо? Защото съм родила дете? Защото вече съм „съпруга“? Нямаш идея какво е. Та ти току-що завърши колежа.

— А, и това означава, че нямам право на мнение?

— Означава, че трябва да пораснеш.

— Според мен ти си тази, която отказва да порасне — засече я Маделин.

Очите на Алуин станаха като цепки.

— Защо, каквото и да направя, все излиза, че съм лудата Али. Лудата Али се изнесе на хотел. Лудата Али си зарязва децата. Все аз съм лудата, а Мади е разумната. Ами хубаво.

— Е, не съм аз тази, която си праща кърмата по куриер!

Алуин се усмихна странно, жестоко.

— На теб щото всичко в живота ти е перфектно.

— Не съм казала това.

— И няма нищо откачено в него.

— Ако един ден родя дете и го зарежа, ти разрешавам да ми кажеш, че се държа откачено.

— Ами ако започнеш да излизаш с мъж, който е откачен?

— Какво имаш предвид? — изгледа я Маделин.

— Знаеш какво имам предвид.

— Али — обърна се Филида, — не одобрявам тона, с който разговаряш със сестра си. Тя просто се опитва да помогне.

— Може би трябва да попиташ Мади за лекарството в банята.

— Кое лекарство?

— Знаеш кое.

— Да не би да си ровичкала в шкафчето ми с лекарства? — повиши глас Маделин.

— Беше на рафта!

— Ровичкала си!

— Престанете — намеси се Филида. — Али, каквото и да е било, не е твоя работа. И дума не искам да чувам за това.

— Защо ли никак не съм изненадана — извика Алуин. — Идваш тук, за да видиш дали Ленард става за съпруг, а когато става ясно, че човекът има сериозен проблем — примерно, изписан му е литий, — не искаш да чуеш. Докато моят брак…

— Не е хубаво, че си прочела етикета.

— Че нали ти ме изпрати в банята!

— Не и за да нарушаваш личното пространство на Мади. Хайде вече, престанете — и двете.

Остатъкът от следобеда прекараха в Провинстаун. Обядваха в ресторант с рибарски мрежи по стените, недалеч от търговския комплекс „Уейлър Уорф“. Табелка на прозореца уведомяваше посетителите, че заведението ще затвори след седмица. След обяда трите се разходиха мълчаливо по Търговската улица. Оглеждаха сградите и спираха пред магазинчетата за сувенири и книжарничките, които все още бяха отворени, накрая се отправиха към кея, за да погледат рибарските лодки. Разгледаха подробно града (въпреки че Маделин и Алуин почти не се поглеждаха), защото бяха от семейство Хана, а членовете на семейство Хана правят каквото се очаква от тях. Филида дори настоя да хапнат мелби — необичайно за нея. В четири часа се върнаха при колата. По целия път към летището Маделин натискаше педала на газта, все едно стъпква буболечка, а Филида бе принудена да й каже да намали скоростта.

Щом пристигнаха, самолетът за Бостън вече беше на пистата, с въртящи се перки. Алуин застана на опашката пред гишето, без да си вземе довиждане с Маделин, и тутакси подхвана разговор с един от пътниците, за да покаже колко е общителна и как околните нямат проблеми да си говорят с нея.

Филида не продума нито дума, чак докато дойде време да мине през изхода към самолета.

— Надявам се, че ветровете са се успокоили. На идване доста подскачахме.

— Вижда ми се спокойно — вдигна поглед към небето Маделин.

— Моля те, още веднъж предай благодарностите ми към Ленард. Беше ужасно мило от негова страна да ни отдели от времето си.

— Ще му предам.

— Довиждане, скъпа — каза Филида и стъпи на плаца, а секунда по-късно вече се качваше по стълбичката.

Докато Маделин шофираше обратно към „Пилгрим Лейк“, на запад започнаха да се скупчват облаци. Слънцето вече започваше да захожда, ко̀сата му светлина оцвети дюните в карамелено. Кейп Код бе сред малкото места на Източния бряг, където човек можеше да наблюдава залеза. Чайките се спускаха стремглаво към водата сякаш се опитваха да промият миниатюрните си мозъчета.

Обратно в апартамента, Маделин полежа на леглото, забила поглед в тавана. Отиде в кухнята и кипна вода за чай, но не направи чай, а вместо това изяде половин блокче шоколад. Накрая взе дълъг душ. Тъкмо излизаше от банята, когато чу Ленард да се прибира.

Уви се с хавлиена кърпа и излезе да го посрещне, обви ръце около шията му.

— Благодаря ти.

— За какво? — попита той.

— Задето прие семейството ми. И беше толкова мил.

Не можеше да прецени дали тениската му е влажна, или нейното тяло е оставило мокри петна. Повдигна лице към неговото, сякаш молеше за целувка. Той не откликна, затова тя се повдигна на пръсти и сама го целуна. Долови притъпения метален вкус, но реши да не обръща внимание и плъзна ръка под тениската му. Остави хавлиената кърпа да се свлече на пода.

— Хм, добре значи — каза Ленард. — Това е наградата ми за проявената учтивост, така ли?

— Това е наградата ти за проявената учтивост.

Той я прибута, някак тромаво, назад към спалнята, положи я на леглото и махна хавлиената кърпа, с която се беше загърнала. Маделин лежеше по гръб в очакване, притихнала. Щом Ленард я обязди, тя реагира, като го целуна и започна да го гали по гърба. Пресегна се и обви с длан пениса му. Изненадващата му твърдост, след месеците отсъствие на ерекция, остави у нея усещането, че е два пъти по-голям, отколкото си го спомняше. Не си беше давала сметка колко й липсва. Ленард се изправи на колене, тъмните му очи попиваха всеки милиметър от тялото й. Като се подпря на една ръка, с другата се хвана за члена и го завъртя с кръгообразни движения, почти й го вкара, но не съвсем. За една щура секунда Маделин се поколеба дали да му позволи. Не искаше да прекъсва тръпката. Беше готова да се изложи на риск, само и само за да му покаже колко го обича. Изви гръб на дъга, подканващо. Но щом Ленард натисна още малко, тя размисли и каза:

— Задръж така.

Даде всичко от себе си, за да е светкавично бърза. Прехвърли двата си крака от едната страна на леглото, отвори чекмеджето на нощното шкафче и си взе кутийката с диафрагмата. Извади чашката, усети как я лъхва мирис на гума. Спермицидният крем беше набръчкан. В бързината изстиска твърде голямо количество и гелът потече по бедрото й. Разтвори колене, сгъна гумичката на осмица и си я напъха дълбоко, докато усети как вътре изпльока и се намести. Избърса длан в чаршафите и се завъртя обратно към Ленард.

Когато той започна да я целува, тя пак усети възкиселия метален привкус, по-силен от всякога. Регистрира спад в настроението си и намаляваща възбуда. Но нямаше значение. Важното беше да довършат започнатото. Водена от такива съображения, тя се пресегна да подпомогне процеса с ръка, но ерекцията на Ленард си беше заминала. Правейки се, че не е забелязала, тя продължи да го целува. Трескаво се зае да тласка език в тръпчивата уста на Ленард, като се мъчеше да изглежда възбудена, с надеждата, че вълната ще се предаде и на него. Но след трийсетина секунди той се отдръпна. Завъртя се тежко настрани, извърнал глава, притихнал.

Последва дълъг хладен момент. За пръв път откакто се познаваха, Маделин съжали, че го е срещнала. Проблемът беше в него, не в нея, и нищо не можеше да се направи. Жестокостта на тази мисъл й се видя пищна и сладостна и Маделин й се наслаждава още минута.

Но скоро я пусна да отлети и изпита съжаление към Ленард, почувства се виновна, че е такава егоистка. Пресегна се и го погали по гърба. Той плачеше и тя се опита да го успокои, каза правилните неща, целуна го по лицето, увери го, че го обича, обича го, всичко ще е наред, толкова много го обича.

Сгуши се на кравайче до него и двамата притихнаха.

После изглежда се бяха унесли, защото когато тя се събуди, в стаята беше тъмно. Стана и се облече. Сложи си куртката, излезе на улицата и се отправи към плажа.

Беше малко след десет. Лампите в трапезарията и бара още светеха ослепително. Точно над нея четвъртинката на месечината озаряваше тънки ивици облаци, литнали над тъмния залив. Духаше силен вятър. Право в лицето й — сякаш я бе взел на прицел. Беше прекосил целия континент, за да стигне до нея и да й донесе съобщение. Тя се съсредоточи върху думите на доктор Шиу от болницата в Провидънс, казани при единствения им разговор. Често е нужно време, докато се уцели точната доза, бе казала жената. Отначало страничните ефекти били по-сериозни. Предвид положителната реакция на Ленард към лития в миналото, нямало причина да се съмняват в ползотворното действие на медикамента и при следваща употреба. Било само въпрос на регулиране на дозата. Мнозина пациенти, страдащи от маниакална депресия, се радвали на дълъг и продуктивен живот.

Маделин се надяваше всичко това да е вярно. Съжителството й с Ленард я караше да се чувства изключителна. Сякаш преди да го срещне кръвта бе циркулирала безрадостно из организма й, а сега се бе наситила с кислород и грейнала в червено.

Изпитваше ужас при мисълта, че може пак да се превърне в полуживия човек отпреди време.

Както стоеше, загледана в черните вълни, до слуха й достигна звук. Приглушено топуркане, което бързо приближаваше по пясъка. Маделин се обърна в мига, в който пред погледа й се стрелна тъмна сянка, която се движеше ниско долу. В следващата секунда разпозна пудела на Даян Макгрегър, който профуча покрай нея. Устата на кучката беше отворена, езикът висеше навън, тялото източено и устремено като стрела.

Броени мигове по-късно се появи и самата Макгрегър.

— Кучето ви ме стресна — каза Маделин. — Взех го за кон.

— Абсолютно ви разбирам — кимна Макгрегър.

Беше облечена със същия шлифер като на пресконференцията преди две седмици. Прошарената й коса се поклащаше унило от двете страни на сбръчканото й, интелигентно лице.

— Накъде замина? — попита Макгрегър.

Маделин й посочи.

— Ей нататък.

Макгрегър присви очи в тъмното.

Стояха една до друга на плажа, без да изпитват необходимост да запълват тишината. Накрая мълчанието наруши Маделин.

— Кога заминавате за Швеция?

— Моля? А… през декември.

Този въпрос явно не я вълнуваше.

— Не разбирам как може да им хрумне на шведите да докарат някого в Швеция през декември, не мислите ли?

— През лятото би било по-приятно.

— Сигурно въобще няма да видите ден! Не е изключено точно затова да са измислили тая работа с наградите. Че да има какво да правят шведите зимно време.

Кучето се стрелна покрай тях, проряза бразда в пясъка.

— Не знам защо толкова се развеселявам, като гледам как тича кучето ми — рече Макгрегър. — Сякаш някаква част от мен иска да го яхне. — Поклати глава. — Такава стана тя. Да си намирам заместители и да живея чрез кучето си.

— Има и по-лошо.

След още няколко тегела пуделът се върна и взе да подскача пред собственичката си. Забелязала Маделин, животинката отиде да я подуши, после затърка главица в краката на непознатата.

— Не е много привързана към мен — отбеляза безстрастно Макгрегър. — При всеки би отишла. Ако умра, ще ме забрави за секунда. Нали така? — каза накрая и повика кучето, за да го почеше енергично под брадичката. — Нали? Нали? Да, ще ме забравиш.

* * *

След като напуснаха Париж и смениха Франция с Ирландия, а оттам поеха обратно на юг, през Андалусия чак до Мароко, Мичъл не пропускаше възможност да влезе в църква. Намираха се в Европа и църкви имаше навсякъде — величествени катедрали, както и притихнали миниатюрни параклисчета, вечно работещи (в повечето случаи празни), всички готови да приемат странстващ пилигрим, пък бил той и човек като Мичъл, който не беше сигурен, че има право да е там. Прекрачваше в тези мрачни, предразполагащи към изпадане в благоговение пространства и дълго гледаше избелелите фрески или недодяланите, окървавени изображения на Христа. Надничаше в стъклени мощехранителници с мощите на някой си светия. Развълнуван и тържествен, палеше молитвени свещички с едно и също неуместно желание: един ден, някак си, Маделин да бъде негова. По принцип не вярваше, че свещичките вършат работа. И беше против да се отправят молитви, съдържащи желание. Но му ставаше мъничко по-добре, след като е запалил свещичка за Маделин и си е помислил за нея за минутка в покоя на някоя старинна испанска черквица, докато навън морето на вярата потъваше „към лунните безбрежни брегове / на този свят, покрити с морски пясък“.[8]

Мичъл беше напълно наясно, че се държи адски странно. Но нямаше значение, защото наблизо нямаше кой да забележи. Коленичил на пейка, с изопнат скован гръб, опиянен от мириса на восък, той затваряше очи и застиваше максимално неподвижен, отваряше себе си към нещо, което евентуално би се заинтересувало от него. Може би такова не съществуваше. Но как да разбереш, ако не изпратиш сигнал? Това и правеше Мичъл: изпращаше сигнал в щаба.

Във влаковете, автобусите и корабите, които ги отвеждаха до всичките тези места, Мичъл четеше книгите от раницата си една по една. С разсъжденията на Тома Кемпински, авторът на „Подражание на Христа“, му бе трудно да влезе във връзка. Части от „Изповедите“ на Свети Августин, особено написаното за отдадената му на светски наслади младост и африканската му съпруга, бяха същински откровения. „Вътрешна крепост“ от Света Тереза Авилска се оказа завладяващо четиво. Мичъл я погълна за една нощ, докато пътуваха с ферибот от Льо Авър за Рослеър. От гара „Сен Лазар“ взеха влака към Нормандия, за да се отбият в ресторанта, където Лари бе работил като гимназист. След обилен обяд със собствениците, последван от нощувка в дома им, двамата се отправиха към Льо Авър, за да вземат ферибота. Морето беше бурно. Пасажерите стояха будни в бара или се опитваха да спят на пода на общото помещение. Докато оглеждаха палубите на долния етаж, Мичъл и Лари получиха достъп до свободната зала за екипажа, където имаше джакузи и легла, и там, сред този неоправдан лукс, Мичъл прочете за пътуването на душата към тайнственото единение с Бога. „Вътрешна крепост“ описваше едно свързано с душата видение на Света Тереза. „Представих си душата като замък, издялан от един-единствен диамант или прозирен кристал, и съставен от различни пространства, също както в рая има множество огромни къщи.“ Отначало душата тъне в мрака отвъд крепостните стени, нападната от отровни змии и от жилещите насекоми на греховете й. По Божия милост обаче някои души изпълзяват от това мочурище и похлопват на крепостната порта. „Най-накрая те биват допуснати в преддверието на крепостното подземие, придружени от орда влечуги, които смущават покоя им и им пречат да се насладят на красотата на сградата; все пак е огромно постижение, че тези хора изобщо са намерили входа.“ Цяла нощ, докато фериботът се мяташе и люлееше, а Лари спеше, Мичъл чете за пътешествието на душата из другите шест красиви къщи, за това как тя бива поучавана чрез проповеди, как се усмирява чрез покаяние и пост, как върши благотворителност, съзерцава, моли се, оттегля се от света, изоставя стари навици и върви към съвършенство, докато накрая бъде венчана за Жениха. „Когато нашият Господ Бог се смили да ни съжали за страданията, както минали, така и настоящи, понесени чрез копнежа на душата за Него… Той, преди да изконсумира небесния брак, води невестата в Своята къща или приемна. Това е седмият Дом, защото както Той има свое обиталище на небето, така има и в душата, където никой освен Него не живее и което може да се нарече Втори рай.“ Това, което впечатли Мичъл в тази книга, не бе толкова въпросната образност, която сякаш бе заета от „Песен на песните“, а практичността на четивото. Това бе наръчник по духовен живот, поднесен с педантична точност. Например, описвайки тайнственото единение, Света Тереза пише: „Може да си въобразявате, че такъв човек е извън себе си и че мислите му са твърде опиянени, за да го е грижа за каквото и да е. Напротив, той е далеч по-действен отпреди във всичко, свързано с Божията служба“. Или по-нататък: „Това присъствие невинаги се осъзнава напълно и изцяло, тоест не се изявява категорично, както първоначално или както в моментите, когато Бог подновява своята благоразположеност; иначе получателят не би могъл да присъства никъде другаде, нито да живее в общество“. Това звучеше автентично. Звучеше като нещо, което Света Тереза, писала го преди петстотин години, е изпитала, и то е толкова истинско, колкото градината пред монашеския й прозорец в Авила. Видна е разликата между човек, който си измисля, и човек, който използва метафоричен език, за да опише нещо неописуемо, но истинско. Малко след изгрев-слънце Мичъл се качи на горната палуба. Чувстваше се не на себе си от безсънието и му се виеше свят от прочетеното. Докато съзерцаваше сивия океан и мъгливия Ирландски бряг, той се запита в коя ли стая е неговата душа.

В Дъблин останаха два дни. Мичъл накара Лари да обиколят храмовете на Джойс: къщата на Леополд Блум на улица „Екълс“ и кулата „Мартело“. Лари заведе Мичъл да видят актьорите от „бедния театър“ на Йежи Гротовски. На другия ден поеха на запад на стоп. Мичъл даде всичко от себе си, за да обърне внимание на Ирландия и особено на Каунти Корк, откъдето бяха корените му по майчина линия. Но през цялото време валеше, полята бяха забулени в мъгла и той се отдаде на четене на Толстой. Има книги, които се пресягат през житейската глъч, сграбчват те за яката и изричат най-съкровени истини. „Изповед“ беше точно такава книга. В нея Толстой разказваше баснята за пътника, който бил застигнат в пустинята от разярен звяр. За да се спаси, човекът се хвърлил в един безводен кладенец, но на дъното на кладенеца вижда дракон, раззинал уста да го погълне. В този миг нещастникът забелязал стърчащ от скалата клон, сграбчил го и увиснал на него. Това го спасило да не падне в пастта на дракона, но и да не бъде изяден от дивия звяр горе, само дето се появил нов проблем. Две мишки — едната черна, другата бяла — ситнели непрестанно около клона и го гризели. Още малко и храстът щял да се пречупи, а човекът да падне. Докато пътникът разсъждавал над неизбежната си съдба, съзрял и друго: от крайчето на клона, за който се държал, се процедили капки мед. Той подал език и ги облизал.

В това положение, пише Толстой, се намираме ние, хората: ние сме увисналият на клона човек. Смъртта ни дебне. Няма спасение. Единственото, което ни остава, е да отклоняваме вниманието си, като се залъгваме с няколкото капчици мед, до които успяваме да се докопаме.

Повечето от книгите, които Мичъл бе прочел в колежа, не съдържаха Мъдрост с главно М. Не и тази руска басня. Беше вярна за хората като цяло и за Мичъл в частност. Какво наистина правеха той и приятелите му, ако не да висят от клона, изплезили език да се докопат до мъничко сладост? Замисли се за своите познати, с техните превъзходни млади тела, с летните им вили и готини дрехи, със силните им лекарства и либерализъм, с техните оргазми и подстрижки. Всичко, което правеха, беше или само по себе си приятно, или предвидено да носи удоволствие по трасето. Дори хора, за които знаеше, че са „политически“ и които протестираха срещу войната в Салвадор, го правеха най-вече за да се окъпят в примамливата светлина на непокорството. А при хората на изкуството, художници и писатели, положението беше най-тежко, защото те вярваха, че живеят за изкуството, докато на практика само подхранваха собствения си нарцисизъм. Мичъл винаги се бе гордял с дисциплината си. Залягаше над уроците по-здраво от всеки. Но това просто беше неговият начин да се вкопчи още по-здраво в клона.

Не се знае какво точно мислеше Лари за четенето на Мичъл. Обикновено той ограничаваше реакцията си до повдигането на една светлокафява ривърдейлска вежда. Като участници в артистичния живот на колежа, Лари и Мичъл бяха привикнали хората около тях да преминават през радикални трансформации на личността. Мос Рънк (момиче е) беше дошла в „Браун“ като участник в отбора по крос-кънтри с червени като ябълки бузи. Още в първи курс тя се обяви против носенето на полово определящи дрехи. Вместо това се криеше под безформени одежди, които си шиеше сама от дебел и топлещ сив вълнен плат. Подходът на Мичъл и Лари към такива като Мос Рънк бе да се правят, че не я забелязват. Щом Мос се насочеше към тях в „Синята стая“, понесла се като на въздушна възглавница с дългата си роба, човек трябваше да се отмести, за да седне тя. Ако някой попиташе каква е тази, ти отвръщаш: „Това е Мос!“. Въпреки странните си дрехи, Мос Рънк си оставаше същата жизнерадостна девойка от Айдахо, каквато винаги е била. Други я смятаха за особнячка — не и Мичъл и Лари. Те нямаха намерение да разпитват какво е довело до избора й на шивач. Мълчанието им бе знак за солидарност с Мос срещу всички извадени от калъп студенти с якета без ръкави и кецове „Адидас“, които учеха икономика или инженерство и прекарваха остатъците от периода на тотална свобода в живота си, като не вършеха нищичко извън руслото. Мичъл и Лари знаеха, че Мос Рънк няма да има възможност да носи вечно андрогинните си дрехи. (Другото хубаво, свързано с Мос, беше, че искаше да стане директорка на училище.) Щеше да дойде ден, когато, за да си намери работа, Мос щеше да остави на закачалката грубата си връхна дреха и да сложи пола или делови костюм. Мичъл и Лари не искаха да стават свидетели на този момент.

Лари се отнасяше по същия начин към интереса на Мичъл към християнския мистицизъм. Забелязваше го. Даваше да се разбере, че го забелязва. Но засега не коментираше.

Пък и самият той преминаваше през собствените си промени по време на пътуването. Купи си тъмнолилав копринен шал. Пушеше, което в началото Мичъл възприе като временно увлечение, но постепенно се превърна в навик. В началото Лари си купуваше цигари на бройка, което си беше вариант, скоро обаче взе да си купува цели пакети „Голоаз Бльо“. Непознати започнаха да муфтят Лари за цигари, кльощави мургави типове го прегръщаха по европейски свойски през раменете. Мичъл се чувстваше като придружител на Лари, само чакаше това интимничене да приключи.

За капак, Лари не изглеждаше достатъчно съсипан от любовна мъка. По едно време, докато пътуваха с ферибота до Рослеър, той излезе на палубата да изпуши една унила цигара. Беше ясно, че мисли за Клер. Само че той хвърли фаса в морето, димът се разми във въздуха и толкова.

От Ирландия се върнаха в Париж, откъдето взеха нощен влак за Барселона. Въздухът им се стори едва ли не лековит. По главната улица „Рамбла“ се продаваха тропически животни — макаци с вид на мъдреци, папагали в крещящи цветове. Отправиха се още по на юг, прекараха една нощ в Херес и една в Ронда, след което продължиха за тридневно посещение на Севиля. Тогава, осъзнали колко близо се намират до Северна Африка, решиха да продължат още на юг до Алхесирас и да вземат ферибот през Гибралтар към Танжер. През първите няколко дни в Мароко не сполучиха да си купят хашиш. В пътеводителя им се посочваше един бар в Тетуан, където не би било проблем да се сдобият с дрога, но най-отдолу на същата страница бе сложено предупреждение, в което мароканските затвори се сравняваха с турския зандан от „Среднощен експрес“. В крайна сметка, в планинското селце Шауен влязоха в хотела си и завариха в лобито двама датчани, стоварили на масичката пред себе си парче хашиш с големината на топка за софтбол. Следващите няколко дни Мичъл и Лари прекараха славно надрусани. Скитосваха из тесните и криволичещи като в медена пита улички, слушаха драматичните напеви на мюезините, пиеха бистри чаши ментов чай на градския площад. Шауен беше боядисан в светлосиньо, за да се слива с небето. Дори мухите не можеха да го намерят.

Именно в Мароко двамата установиха, че раниците им са грешка. Най-железните типове, с които се запознаха, не бяха туристи с оборудване за къмпинг. Най-железните типове бяха пътешественици, току-що завърнали се от Ладакх с по една платнена торбичка багаж. Раниците бяха огромни и тежки за носене. Белязваха те като турист. Дори да не си американец с наднормено тегло и патешка походка, сложиш ли раница на гърба си, се превръщаш точно в това. На Мичъл му се бе случвало да се заклещи на влизане в купе на влак, така че му се наложи да маха в изстъпление с ръце, за да се освободи. От друга страна обаче нямаше как да зарежат раниците, защото когато се върнаха в Европа през октомври, времето вече бе започнало да захладнява. Оставили зад гърба си топлината на южна Франция, те се отправиха към есенната Лозана и ветровития Люцерн. Извадиха пуловерите.

В Швейцария Мичъл използва кредитната карта, за да си купи неща, които щяха да хвърлят родителите му в ужас, щом получат извлечението. В рамките на три седмици той направи следните харчове: 65 швейцарски франка (29.57 щатски долара) за тиролска лула и тютюн от магазин „Танц на мъртвите: цигари и лули“; 72 швейцарски франка (32.75 щатски долара) за вечеря в цюрихски ресторант на име „Бордеят“; 234 австрийски шилинга (13 щатски долара) за английското издание на мемоарите на Чарлз Колсън „Да се родиш отново“; и 62.500 италиански лири (43.54 щатски долара) за абонамент за комунистическо списание, публикувано в Болоня, което да бъде изпращано веднъж месечно на домашния адрес на семейство Граматикус в Детройт.

Мичъл и Лари пристигнаха във Венеция през един обвит в мъгла следобед в края на октомври. Тъй като не можеха да си позволят да наемат гондола, първите си няколко часа в града прекараха, като минаваха по мостове и изкачваха стълбища, неизменно водещи — като в картина на Ешер — към едно и също площадче, с все същия ромонящ фонтан и двойка старци в средата. След като си намериха евтин пансион, излязоха да се разходят до площад „Сан Марко“. В приглушената светлина на музея в Двореца на дожите Мичъл се улови да се взира в загадъчен предмет, скрит зад стъклена витрина. Съставен от разядени от ръжда метални ленти, предметът представляваше кръгъл колан, от който висеше друг кръгъл колан. На табелката пишеше: cintura di castita.

— Онзи девствен пояс беше най-ужасното нещо, което съм виждал в живота си — сподели Мичъл по-късно, докато вечеряха в евтина закусвалня.

— Нали затова му викат Мрачно средновековие — коментира Лари.

— „Мрачно“ е доста меко казано в този случай. — Приведе се напред и сниши глас: — Имаше два отвора. Единият по-напред, за вагината, другият отзад — за ануса. С нащърбени метални зъбци. Ако се изсереш, докато носиш тая щуротия, лайното ти ще излезе шприцовано като украса за торта.

— Супер картинно, благодарско — отбеляза Лари.

— Представи си, че носиш подобно нещо месеци наред. Години! Как ще поддържаш хигиена?

— Ще си кралицата. Друг ще се грижи за твоята хигиена.

— Придворна дама.

— Някой от свитата.

Сипаха си по още едно вино. Лари беше в настроение. Бързината, с която преодоля раздялата с Клер, беше забележителна. Може пък да не я е харесвал толкова. Може да я е ненавиждал не по-малко от Мичъл. Това, че Лари успя да се съвземе след Клер за броени седмици, докато Мичъл още страдаше горко по Маделин — въпреки че дори не бяха гаджета, — означаваше две неща: или Мичъловата любов към Маделин беше чиста и искрена, разтърсващо значима; или го влечеше да се чувства скапан, падаше си по любовната драма, беше му приятно да изпитва „чувства“ към Маделин — подсилени някак от изпитото кианти, — беше само извратена форма на любов към самия себе си. Иначе казано: не можеше да се нарече любов.

— Клер не ти ли липсва? — попита Мичъл.

— Липсва ми.

— Не личи.

Лари се замисли над думите на приятеля си, вгледа се в очите му, но не каза нищо.

— Как беше тя в леглото?

— Ей, ало, я стига!

— Хайде де, кажи ми…

— Фурия, Мичъл. Истинска фурия.

— Разкажи ми.

Лари отпи глътка вино и се замисли.

— Беше предана. От момичетата, които казват: „Значи така, легни по гръб“.

— И ти врътва свирка?

— Ъхъм.

— „Легни по гръб.“ Като на преглед при доктор.

Лари кимна.

— Звучи много добре.

— Не беше чак толкова добре.

Тук вече Мичъл не издържа.

— В смисъл? Ти какво бе, оплакваш ли се?

— Не си падах много по тия неща.

Мичъл се отдръпна назад, сякаш да се разграничи от клюките. Пресуши виното в чашата си и си поръча нова.

— Надхвърля бюджета ни — предупреди го Лари.

— Все едно.

И Лари си поръча още вино.

Пиха вино, докато собственикът на закусвалнята не ги предупреди, че затваря. Заклатушкаха се до пансиона и се стовариха върху голямото легло. По едно време, в съня си, Лари се изтъркули върху Мичъл — или пък Мичъл сънува как Лари се изтъркулва отгоре му. Получи ерекция. Идеше му да се издрайфа. Някой в съня му го оправяше, или пък беше Лари, в следващия момент се събуди и чу Лари да казва:

— Брр, вониш.

Но не помръдна.

След това Мичъл пак заспа, а на сутринта и двамата се държаха, сякаш нищо не се е случило. Може и да не беше.

Към края на ноември вече бяха в Гърция. От Бриндизи се качиха на усмърдян на дизел ферибот за Пирея и си намериха стая в хотел недалеч от площад „Синтагма“. Както си гледаше от балкона на хотела, Мичъл получи откровение. Гърция не е част от Европа. Гърция си е Близкият изток. Докъдето ти поглед стига, на мъглявия хоризонт се бяха подредили блокове с равни покриви като този, в който се помещаваше хотелът. От покривите и външните очертания на сградите стърчаха стоманени трегери, заради които сградите изглеждаха като с шипове, настръхнали срещу ожесточената атмосфера. Все едно се намираше в Бейрут. Плътният смог бе всекидневно смесван със сълзотворен газ, а полицията даваше отпор на протестиращите по улиците. Протестни шествия имаше непрекъснато — срещу правителството, срещу намесата на ЦРУ, срещу капитализма, срещу НАТО; и в подкрепа на връщането на мраморните барелефи от колекцията на лорд Елджин. Гърция, родината на демокрацията, поставена в затруднено положение от свободното слово. В кафенето всеки имаше компетентно мнение, но никой не правеше нищо, за да се получат нещата.

Няколко възрастни вдовици, от главата до петите в черно, напомниха на Мичъл за баба му. Разпозна бонбоните и сладкишите, мелодията на езика. Но като цяло хората му се струваха чужди. Повечето мъже бяха с една глава по-ниски от него. Мичъл стърчеше над тях като швед. Тук-там откриваше познати черти на лицето, но дотам. Сред анархистите и поетите с жълти зъби в бара срещу хотела, сред таксиджиите с вратове като на горили, които го разкарваха насам-натам, сред расата на източноправославните свещеници, които срещаше из улиците и в опушените параклиси, Мичъл никога не се бе чувствал повече американец.

Навсякъде ядяха полуизстинала храна. Мусака, пастицио, агнешко и ориз, пържени картофи, бамя в доматен сос — всички ястия бяха с температура малко над стайната, изложени на тепсия в открити кухни. Лари се научи да си поръчва риба на скара, но Мичъл, верен на спомена, продължаваше да яде манджите, познати му от детството и приготвяни от баба му. Продължаваше да се надява да се сдобие с вкусна порция гореща мусака, но след четвъртия опит за три дни осъзна, че гърците просто обичат храната си полуизстинала. Едновременно с това прозрение — сякаш дотогавашното му невежество го бе предпазвало — дойдоха и първите стомашни неразположения. Изстреля се в хотелската си стая и прекара следващите три часа върху необичайно ниска тоалетна чиния, зяпнал последния брой на ежедневника „И Катимерини“. Снимките показваха премиера Папандреу, бунт в Атинския университет, полицията използва сълзотворен газ, а също и невероятно сбръчкана жена, под чийто лик — невъзможно! — пишеше: „Мелина Меркури“.

Последното му поражение беше гръцката азбука. На дванайсет обичаше да седи в скута на своята яя, бабиното златно момченце, и да учи гръцката азбука. Но така и не напредна повече от сигма, а вече беше забравил всичко освен Α и Ω.

След три дни в Атина решиха да заминат за Пелопонес с автобус. Преди да тръгнат се отбиха в офиса на „Американ Експрес“, за да осребрят малко пътнически чекове. Най-напред обаче Мичъл мина през гишето „Общи услуги“, за да попита дали няма поща за него. Служителката му връчи два плика. Той разпозна във витиеватите букви върху първия почерка на майка си. Но това, което накара сърцето му да подскочи, бе вторият плик. На лицевата страна адресът „с/о Американ Експрес“ беше напечатан на машина, която се нуждаеше от нова лента. Двете А-та и С-то от името му бяха абсолютно нечетими. Мичъл обърна писмото и прочете обратния адрес: М. Хана, лаборатория „Пилгрим Лейк“, „Старбък“ 12, Провинстаун, МА 02657.

Бързо, все едно пликът съдържаше богохулство, Мичъл напъха писмото в задния джоб на джинсите си. На опашката за касата отвори писмото от Лилиан.

Скъпи Мичъл,

Откакто се сдобихме с вилата във Виро Бийч, двамата с баща ти сме „прелетни птици“, но тази година наистина си заслужихме прозвището. Във вторник се качихме на „Хърби“-то и прелетяхме целия път от Детройт до Форт Майърс. Беше страхотно да летиш със собствения си самолет, а целият път отне шест часа. (Спомням си времената, когато пътувахме с кола двайсет и четири часа!) Беше ми приятно да съзерцавам страната, ширнала се далече, далече долу. Самолетчето ни не се издига на височината на пътнически самолет, така че всичко се вижда идеално — реките, които криволичат насам-натам, и разбира се обработваемите земи, които ми напомнят на старите юргани на баба, съшити от разноцветни парчета. Не мога да кажа обаче, че условията в самолета бяха подходящи за разговор. Заради шума на двигателя не се чуваше почти нищо друго, а баща ти почти през цялото време беше със слушалки, за да следи „трафика“, та нямах с кого другиго да разговарям, освен с Кърби, който се беше сгушил в скута ми. (Чак сега обръщам внимание, че Кърби се римува с „Хърби“.)

По пътя баща ти ми показваше гледките. Прелетяхме точно над Атланта, над някакви големи мочурища, чак леко се притесних. Ако се наложи човек да кацне в този район, в радиус на километри няма да намери друго, освен змии и алигатори.

Както може би се досещаш от казаното дотук, майка ти не е точно образцов „втори пилот“. Дийн непрекъснато ми повтаряше да престана да се притеснявам и че той държи всичко „под контрол“. Само дето самолетът толкова подскачаше, че дори книга не можех да чета. Можех само да зяпам през прозореца и след известно време дори добрата стара Америка вече не ми се струваше толкова интересна. Но се добрахме до вилата живи и здрави — поне това — и сега сме във Виро, където, както обикновено, времето е адски горещо. Уинстън си идва от Маями на Коледа (на Бъдни вечер правил някакви записи, рече, така че няма да успее по-рано). Ник и Сали ще пристигнат с малкия Ник утре вечер. Двамата с Дийн възнамеряваме да ги посрещнем на летище „Форт Лодърдейл“ и да ги заведем в едно прекрасно ресторантче във Форт Пиърс, веднага като се слезе от магистралата, край брега.

Ще е странно „момченцето ни“ да не е с нас за Коледа тази година. Двамата с баща ти много се вълнуваме, че с Лари ви се отвори възможност да „видите света“. Заслужаваш го, след като се потруди толкова здраво в колежа. Всеки ден си мисля за теб и се опитвам да си представя къде ли се намираш и какво правиш. Свикнала съм да знам къде живееш и къде спиш. Дори в колежа обикновено имахме представа от жилището ти, така че не ми беше трудно да си те представя. Сега обаче почти през цялото време не знам къде си и съм благодарна за всяка получена картичка. Дойде картичката ти от Венеция, със стрелката, която сочи към „нашия хотел“. Не видях точно кое е хотелът, но се радвам, че е „безбожно евтин“, както пише в бележката. Венеция сигурно е вълшебна, съвършеният извор на вдъхновение за един млад „човек на словото“. На тила на Кърби има едно почти изцяло плешиво петно. Ближе го толкова ожесточено. Като го гледам как се вие на претцел, за да докопа дразнителя, направо не мога да се сдържа да не прихна. (Де да можех и аз да правя същото, когато ме засърби гърбът!) Ако не започне да се подобрява до ден-два, ще трябва да го водя на ветеринар.

Пиша ти от верандата ни, под чадъра, гледам да се крия от слънцето. Дори през зимата тукашното слънце ми изсушава кожата, колкото и да я хидратирам с кремове. В момента „Стария“ се е настанил в хола и се дърли с някакъв политик по телевизията (ще ти спестя пиперливия език, но в общи линии е подкарал роднините). Не ми го побира главата как е възможно човешко същество да изгледа толкова новини за един ден. Дийн ми каза да ти кажа, като стигнеш до Гърция, непременно да кажеш на „всичките онези социалисти“: „Слава Богу, че го има Роналд Рейгън“.

Като стана дума за „Бог“, тъкмо преди да заминем, в къщата край езерото в Мичиган се получи пакет за теб — от „Мисионерите на апостол Павел“. Знам, че имаш намерение да кандидатстваш в семинария и че това вероятно е свързано с тези ти планове, но като го получих, се позачудих. Последното ти писмо — не картичката от Венеция, а онази на синята хартия, която се сгъва на писмо (май им викаха „плик-писмо“?), не ми звучеше в твой стил. Какво имаш предвид с това, че „Царството небесно“ не е място, а състояние на духа, и че имаш чувството, че си видял „искрици“ от него? Както знаеш, години наред се опитвах да намеря църква, където да ви заведа всички у дома, но така и не успях да повярвам в каквото и да било, колкото и да ми се искаше. Та ми се струва, че разбирам интереса ти към религията. Но целият този „мистицизъм“, за който пишеш в писмата си, и „Черната нощ на душата“ ми звучат малко „мъгляво“, както би се изразил брат ти Уинстън. Пътуваш вече четири месеца, Мичъл. Не сме те виждали и ни е трудно да си представим как се справяш. Радвам се, че Лари е с теб, защото вероятно бих се притеснявала още повече, ако пътуваше сам. Двамата с баща ти продължаваме да не сме особено въодушевени от плановете ти да продължиш към Индия, но ти вече си голям мъж и можеш да правиш каквото си искаш. Все пак сме много притеснени, че по никакъв начин не можем да се свържем с теб, нито пък ти с нас — ако се случи нещо непредвидено.

Е, добре, достатъчно съвети получи от мама. Колкото и да ни липсваш — и ще ни липсваш особено по Коледа, — с баща ти сме доволни, че можа да се отправиш на това голямо приключение. От деня, в който се роди, Мичъл, ти си ни най-безценният дар, и макар да не съм сигурна, че вярвам в „Бог“, благодаря от сърце на „онзи там горе“ всеки ден, задето ни дари с такъв чудесен, любящ и талантлив син като теб. Още откакто беше съвсем малък вярвах, че като израснеш, от теб ще стане нещо. Както обичаше да казва баба ти, „високо летвата, моето момче, високо летвата“.

В един антикварен магазин във Виро ми попадна ужасно сладурско малко писалище и ще се погрижа да го сложим в спалнята за гости, за да бъде готово и да те чака, когато решиш да дойдеш на гости. При толкова много впечатления от пътуването, може да…

До там успя да стигне Мичъл, преди човекът зад него на опашката да го потупа по рамото. Жена, по-възрастна от него, на трийсетина и няколко години:

— Ваш ред е — рече му.

Мичъл й благодари. Прибра писмото на Лилиан обратно в плика и пристъпи пред гишето. Докато той подписваше пътническите чекове, съседното гише се освободи и жената, която бе стояла на опашката зад него, отиде да я обслужат. Усмихна се на Мичъл и той на свой ред й отвърна с усмивка. Щом касиерката му подаде исканите драхми, Мичъл се отдалечи от гишето и потърси с поглед Лари.

Като не го видя никъде, седна на един от столовете във фоайето и извади писмото от Маделин. Не беше сигурен дали иска да го прочете. През последната седмица, след онова зверско напиване във Венеция, се опитваше да възстанови емоционалното си равновесие. Което ще рече, че си мислеше за Маделин по два-три пъти на ден, а не по десет-петнайсет. Времето и разстоянията си казваха думата. Писмото обаче заплашваше да промени всичко това след броени мигове. В епохата на компютри IBM Selectrics и елегантни електрически Olivetti, Маделин продължаваше да упорства и печаташе писмата си на древната си пишеща машина, поради което ръкописите пристигаха в архаичен вид. Увлечението на Маделин по старовремски неща като пишещата й машина вдъхваше на Мичъл надеждата, че тя може и да го заобича. Неразделна част от лоялността й към старата пишеща машина бе неумението й да се оправя с всякакви машинарии, което обясняваше защо не е сменила лентата и е допуснала А-тата и С-тата да останат съвсем без мастило (тези клавиши се износваха най-напред поради честата им употреба). Очевидно, въпреки целия блясък на научната си мисъл, Банкхед не го биваше да смени лентата на пишещата машина на Маделин. Очевидно Банкхед бе твърде зает със самия себе си, или го мързеше прекалено, а може дори изобщо да беше против Маделин да използва механична пишеща машина. Писмото й беше недвусмислено доказателство, че Банкхед не е подходящият мъж за нея — подходящият мъж за нея бе Мичъл… а още дори не беше отворил писмото.

Той знаеше какво трябва да направи. Ако наистина е решил да поддържа вътрешен баланс, да се откъсне от предишния си живот, трябва да занесе писмото до кошчето в дъното на залата и да го изхвърли. Това трябва да направи.

Той обаче пъхна плика в раничката си, натика го дълбоко във вътрешния джоб, където можеше почти да забрави за него.

Когато вдигна глава, видя към него да приближава жената от опашката. Имаше дълга, изтощена коса, високи скули и тесни като цепки очички. Не носеше червило, дрехите й изглеждаха странно. Под развисената тениска се виждаше дълга пола, която стигаше до глезените. С кецове на краката.

— За пръв път ли сте в Гърция? — попита с широка усмивка, като на търговец.

— Аха.

— От колко време сте тук.

— Едва три дни.

— Аз дойдох преди три месеца. Повечето хора идват да видят Акропола. Което е чудесно. Наистина. Древните паметници са голяма работа. Мен обаче ме привлича историята като цяло. Не просто историята на древността. Имам предвид християнската история. Тук се е случило толкова много! Как мислите, къде са били солуняните? Ами коринтяните? Свети Йоан е написал своето Откровение на остров Патмос. И тъй нататък, и тъй нататък. Евангелието е било разгласено из Светите земи, но именно тук, в Гърция, се ражда евангелизмът. А вас какво ви води насам?

— Грък съм — каза Мичъл. — Тук ми е коренът.

Жената прихна.

— Пазите ли мястото за някого?

— Чакам приятеля си.

— Само за минутка ще поседна — рече жената. — Ако приятелят ви дойде, си тръгвам.

— Няма проблем — кимна Мичъл. — Тръгваме всеки момент.

За него това означаваше край на разговора. Жената се настани и започна да рови в увесената на рамото й чанта. Мичъл още веднъж огледа помещението за Лари.

— Дойдох тук, за да уча — подхвана пак онази. — В Нов библейски институт. Уча койне. Знаете ли какво е койне?

— Езикът, на който е написан Новият завет. Древният народен гръцки.

— Я виж ти! Малко хора са наясно. Впечатлена съм. — Тя се наведе към него и каза кротко: — Християнин ли сте?

Мичъл се поколеба, преди да отговори. Най-неприятното в религията са религиозните хора.

— Източноправославен съм — каза накрая.

— Е, значи християнин.

— Патриархът би се радвал да го чуе.

— Имаш добро чувство за хумор, а? — Този път жената не се усмихна. — Сигурно ти помага да се плъзгаш по голяма част от проблемите в живота.

Провокацията се оказа успешна. Мичъл се извърна към събеседничката си и я изгледа от упор.

— Източноправославната църква е като католическата — продължи жената. — Християни, които невинаги се уповават на библията. И имат толкова много ритуали, че това често измества посланието.

Мичъл реши, че е време да върви. Стана.

— Беше ми приятно да поговорим. Успех с койне.

— И на мен ми беше приятно! Може ли да те попитам нещо, преди да тръгнеш?

Мичъл изчака. Пронизителният й поглед беше изнервяш.

— Ти спасен ли си?

Кажи едно „да“, рече си Мичъл. Кажи „да“ и изчезвай.

— Трудно е да се каже.

Тутакси осъзна грешката си. Жената се изправи, сините й очи го пронизваха.

— Никак не е трудно даже. Ни най-малко. Просто помоли Исус Христос да дойде в сърцето ти и Той ще го направи. Аз така постъпих. И животът ми се промени. Невинаги съм била християнка. По-голямата част от живота си съм прекарала далеч от Господ. Не Го познавах. Не се интересувах от Него. Не че съм използвала наркотици или нещо. Не че съм била по разгулния нощен живот. Просто усещах една празнина вътре в мен. Защото живеех заради себе си.

За своя изненада, Мичъл се усети, че я слуша. Не точно крайните й изказвания за спасението и приемането на Господ. Но онова, което казваше за живота си.

— Странна работа. Роден си в Америка. Растеш и какво ти казват? Казват ти, че имаш право да гониш щастието си. И че ще бъдеш щастлив, ако се сдобиеш с много хубави вещи, нали така? Всичко това го направих. Имах къща, работа, гадже. Но не бях щастлива. Не бях щастлива, защото единственото, което правех ден след ден, бе да мисля за себе си. Мислех си, че светът се върти около мен. Само че познай! Не е вярно.

Звучеше съвсем смислено, и искрено. Мичъл си каза, че би могъл да се съгласи с нея и да си продължи по пътя.

Но преди да е успял да го направи, жената рече:

— Докато стояхме на опашката, ти четеше писмо. От майка ти.

Мичъл повдигна брадичка.

— Откъде знаеш?

— Просто го почувствах в този момент.

— Надникнала си ми през рамото.

— Не съм! — плесна го игриво тя. — Хайде, върви. Просто Бог изписа в сърцето ми, че преди малко четеше писмо от майка си. Но искам да ти кажа нещо. Бог ти е изпратил и друго писмо в „Американ Експрес“. Знаеш ли какво писмо? Мен. Аз съм писмото. Бог ме изпрати, без дори да го съзнавам, за да се озова на опашката зад теб и да ти кажа, че Той те обича, че е умрял за теб.

И тогава, недалеч от асансьорите, се появи Лари.

— Това е моят приятел — представи го Мичъл. — Радвам се, че си поговорихме.

— И аз много се радвам. Приятно прекарване в Гърция и Бог с вас.

Вече беше стигнал до средата на фоайето, когато тя пак го потупа по рамото.

— Исках само да ти дам това.

В ръката си държеше Новия завет, джобно издание. Зелена книжка, като листо.

— Вземи я и прочети Евангелията. Прочети за добрата новина за Исус Христос. И помни — няма нищо сложно. Нещата са простички. Единственото важно е да приемеш Исус Христос за свой Бог и Спасител, и после ще имаш вечен живот.

За да се махне от нея, да й затвори устата, Мичъл взе книгата и продължи към изхода.

— Къде беше? — попита той Лари, щом стигна при него. — Чакам те цял час.

Двайсет минути по-късно вече пътуваха към Делфи. Автобусът измина километри из презастроения лабиринт на града, преди да се покатери до крайбрежния път. Другите пътници носеха бохчи в скута си — покупки от големия град. Минат се не минат няколко километра, и край пътя се виждаше параклисче — белег за мястото на пътен инцидент. На едно от местата шофьорът спря и пусна монета в кутията за дарения. Малко по-късно отби пред крайпътно заведение и без обяснения влезе да обядва, а пътниците останаха търпеливо по местата си. Лари слезе да изпуши една цигара и да си вземе кафе. Мичъл извади писмото на Маделин от джоба на раницата си, огледа го за пореден път и го прибра обратно.

Някъде следобед пристигнаха в Коринт. След като се тътрузиха из Храма на Аполон в лекия дъждец, влязоха да се посъвземат в едно ресторантче и Мичъл извади Новия завет, за да си припомни какво е написал Апостол Павел до Коринтяни в далечната 55 година.

Зачете:

Защото писано е: „ще погубя мъдростта на мъдреците и ще отхвърля разума на разумните“. (Кор. 1, 1:19)

И:

Понеже сте още плътски. И наистина, щом има помежду ви завист, раздори и разногласия, не сте ли плътски и не постъпвате ли по човешки? (Кор. 1, 3:3)

Добре е за човека да се не допира до жена. Но за да се избягва блудството, нека всеки си има своя жена, и всяка жена да си има свой мъж… А на неженените и вдовиците казвам: добре им е, ако си останат като мене. Но ако не се въздържат, нека се женят; защото по-добре е да се женят, отколкото да се разпалват. (Кор. 1, 7:1–2, 7:8–9)

Жената, която му даде джобното издание на Новия завет, си беше оставила вътре визитната картичка, заедно с телефонен номер в Атина. Казваше се Джанис П.

Сигурно е надничала през рамото ми, реши Мичъл.

Настъпваше зима. От Коринт взеха микробус на юг към Мани, спряха да пренощуват в планинско селце на име Андристена. Температурата беше свежа, въздухът ухаеше на бор, местното вино рецина — смущаващо розово. Единствената стая, която успяха да си намерят, беше над таверна. Неотоплена. От север настъпваше буреносен облак, Лари се пъхна в едното легло, жалвайки се от студа. Мичъл си остана с пуловера. Когато се увери, че Лари е заспал, извади писмото на Маделин и зачете на бледата червена светлина от нощната лампа.

За негова изненада, самото писмо не беше напечатано на машина, а написано със ситния почерк на Маделин. (Външно тя може и да изглеждаше нормална, но веднъж видял почерка й, човек разбираше, че отвътре е възхитително сложна.)

Скъпи Мичъл,

31 август, 1982

Пиша ти във влака, същия „Амтрак“, с който пътувахме за Деня на благодарността, когато гостува на семейството ми в Притибрук втората година в колежа. Тогава беше по-студено, клоните на дърветата бяха голи, а косата ми беше „тупирана“ (бяха още 70-те, нали помниш). Но ти май нямаше нищо против.

Никога досега не съм ти го казвала, но през целия път към къщи си мислех, че ще спя с теб. Поне със сигурност ужасно много го исках. Знаех, че ще те зарадва и исках да те направя щастлив. Освен това предполагах, че на мен също би ми се отразило добре. По онова време бях спала само с едно момче. Боях се, че девствеността е нещо като да ти пробият ушите. Ако не носиш обеца, дупката може да се затвори. Както и да е, отидох в колежа, готова да се държа хладно и подлярската като мъж. И точно тогава срещнах теб.

Ти, естествено, целия уикенд се държа съсипващо очарователно. Родителите ми се влюбиха в теб, сестра ми взе да те сваля — и ме обзеха собственически чувства. В крайна сметка, ти беше мой гост. Затова едната вечер се качих на тавана и приседнах на леглото ти. А ти не направи нищо. Около половин час по-късно си слязох обратно долу. В първия момент ми стана обидно. Но после се вбесих. Реших, че не си достатъчно мъжкар за мен и пр. Заклех се никога да не спя с теб, никога, дори да искаш. После, на другия ден, взехме обратния влак към Провидънс и през целия път се хилихме. Прецених, че така е далеч по-добре. Поне веднъж в живота да имам приятел, на когото не съм гадже — да не сме гаджета. Като изключим последната ни издънка, точно като такъв съм те възприемала. Знам, че не си много доволен от това. За мен обаче е невероятно, и винаги съм си мислела, че дълбоко в себе си и ти се чувстваш по същия начин.

Втори курс вече е някъде далеч назад в миналото. Вече сме 80-те. Дърветата покрай река Хъдсън са зелени и кичести, а аз се чувствам стотина години по-възрастна. Ти вече не си момчето, с което се возих в онзи влак, Мичъл. Вече не е нужно да изпитвам съжаление към теб, нито да си лягам с теб от обич и съчувствие. Ти ще се справиш чудесно. Всъщност, вече по-скоро би трябвало да съм нащрек с теб. Снощи беше доста агресивен. Джейн Остин би казала „настойчив“. Казах ти да не ме целуваш, а ти направи точно обратното. А на всичкото отгоре, след като веднъж беше започнал, аз не се дръпнах (бях се напила). Сутринта се събудих у Кели и ми беше толкова виновно, чувствах се толкова объркана, че реших да ти пиша веднага.

(Влакът клати. Надявам се, че ми разбираш.)

Имам гадже, Мичъл. И намеренията ми са сериозни. Снощи не ми се говореше за гаджето ми, защото винаги толкова издивяваш, когато го правя, а и защото — честно казано — дойдох за няколко дни в града, за да забравя за него. Напоследък с Ленард имаме проблеми. Няма да изпадам в подробности. Но беше трудно за него, трудно за мен, трудно за връзката ни. Както и да е, ако не ми беше преляла чашата, нямаше да допусна да се нафиркам така и нямаше да се стигне до целувка. Не казвам, че не бих искала. А само, че не бих си го позволила.

Странно е обаче, защото точно в момента част от мен иска да слезе на следващата спирка и да се върне в Ню Йорк, за да те намери. Само че е твърде късно. Самолетът ти сигурно вече е излетял. Пътуваш към Индия.

Което е добре. Защото и бездруго не се получи! Ти не стана приятеля, който не е гадже. Стана просто поредния настойчив мъж. Така че това, което всъщност правя с настоящото писмо, е активно да скъсам с теб. Нашите отношения никога не са се поддавали на категоризация, така че вероятно звучи логично това да бъде приложено и към писмото ми.

Скъпи Мичъл,

Не искам да се виждаме повече (макар да не може да се каже, че сме се виждали).

Искам да започна да се виждам с други хора (макар вече да се виждам с някого).

Имам нужда от време за себе си (макар ти да не си ми отнемал от времето).

Така. Сега разбра ли ме? Отчаяна съм. И вземам отчаяни мерки.

Очаквам да съм съкрушена, че не си в живота ми. Но съм вече достатъчно объркана по отношение на собствения си живот и връзката ми с теб ме обърква още повече. Искам да скъсам с теб, колкото и тежко да ми бъде — и колкото и глупаво да звучи. Винаги съм била с всичкия си. Точно в момента имам чувството, че се разпадам на парчета.

Пожелавам ти страхотно, суперско, невероятно пътешествие. Да видиш всички места и забележителности, които си предвидил, да ти се случи всичко, което би искал да ти се случи. Може би един ден, на 50-ата годишнина от завършването на колежа, ще видиш сбръчкана възрастна дама, която ще застане до теб и ще ти се усмихне — е, аз ще съм. Може би тогава ще ми разкажеш за всичко, което си видял в Индия.

Всичко хубаво, Мади

П.П. 27 септември

Разнасям това писмо със себе си почти месец, чудя се дали да го изпратя, или не. И продължавам да не го изпращам. Вече съм в Кейп Код, потънала до ушите в биолози, и е възможно да не оцелея.

П.П. 6 октомври

Досега говорих по телефона с майка ти. Установих, че ти нямам адреса. Майка ти каза, че си „на път“ и няма как да се свърже човек с теб, но че по някое време ще си събереш пощата от „Американ Експрес“ в Атина. Даде ми адреса. Между другото, май няма да е лошо да звъннеш на вашите. Майка ти звучи притеснена.

Ами, това е. Изпращам го.

М.

Някъде над покрива на таверната, в черното гръцко небе, два буреносни облака се сблъскаха и заляха селото с проливен дъжд, превръщайки стръмните улички във водопади. Пет минути по-късно, докато Мичъл четеше писмото за втори път, изгасна токът.

Той лежеше буден в тъмното и преценяваше положението. Беше наясно, че писмото на Маделин е опустошителен документ. И се чувстваше надлежно опустошен. От друга страна, тя толкова отдавна се опитваше да го държи настрана, че отказите й бяха като двоичен код, по който погледът му се плъзгаше в търсене на пролуки или скрити думички — маркери на истински смисъл. В това отношение имаше много за харесване. Например повдигащото духа откровение, че по време на онази далечна ваканция за Деня на благодарността тя е искала да спи с него. В това послание имаше някаква страст, която не беше никак типична за Маделин, но пък разкриваше неподозирана страна от характера й. Тревожела се, че дупката може да се затвори? Маделин ли го е написала това? Беше чувал, че жените имат точно толкова мръсно въображение колкото и мъжете, но не го вярваше. Ако обаче Маделин си е мислила за секс във влака, докато е разгръщала страниците на „Вог“, ако се е качила на тавана с намерението да прави секс, значи беше повече от ясно, че той изобщо не е успял да я разгадае. Тази мисъл го поддържаше известно време, докато бурята навън бушуваше. От всички възможни подходи на света Маделин бе избрала да седне и да му напише писмо. Твърдеше, че й е било приятно да го целува и че е почувствала импулс да слезе от влака и да се върне в Ню Йорк. Беше напечатала името на Мичъл, беше облизала плика, след което беше напечатала и своя адрес, за да може той да й отговори, да знае къде да я намери, ако реши да я потърси.

Всяко писмо е любовно писмо.

Разбира се, както става с любовните писма, и това би могло да се развие по-благоприятно. Да речем, не беше особено обнадеждаващо твърдението на Маделин, че следващия половин век не желае да го вижда. Беше разочароващо, че има „сериозни намерения“ по отношение на своето „гадже“ (макар да му подейства ободряващо новината, че имат „проблеми“). Общо взето, това, което Мичъл разбра от писмото, беше, че си е пропуснал шанса. Беше имал шанс с Маделин на един по-ранен етап, през втората година в колежа, но бе пропуснал да се възползва от него. Това го потисна допълнително, защото идеше да покаже, че е роден за страничен наблюдател на живота — вечният втори, губещият. Маделин го бе казала съвсем точно: той не е мъжът за нея.

Следващите няколко дни бяха изпитание за духа. В Каламата — крайморско градче, което не миришеше на маслини, както бе очаквал Мичъл, а на бензин — продължи да среща свои двойници. Сервитьорът в ресторанта, механикът, който поправяше лодки, синът на собственика на хотела, касиерката в банката: всички бяха точни негови копия. Мичъл дори приличаше на няколко икони в рушащата се местна черквица. Вместо да му внуши усещане за прибиране у дома, преживяното го обезсилваше, сякаш бе пресниман отново и отново, бледа репродукция на един по-ясен, по-контрастен оригинал.

Застудя. Нощем температурата падаше до 4–5 градуса. Накъдето и да се обърнеха, от скалистите хълмове стърчаха недостроени сгради. За да стимулира строителството, гръцкото правителство бе прокарало закон, който освобождаваше хората от плащане на данъци върху недовършени къщи. Гърците откликнали находчиво, като взели да оставят последните етажи на къщите си незавършени и си живеели чудно отдолу. За две студени нощи в село Итило, Мичъл и Лари платиха по долар на човек, за да спят на недовършения трети етаж на къща, собственост на семейство Ламборгос. Най-големият син, Янис, ги бе заговорил, докато двамата слизаха от автобуса на мегдана. Не след дълго вече ги развеждаше из покрива, осеян с греди и тухли — щяха да спят под звездите, сгушени в спалните чували, и за пръв и последен път през цялото пътуване да си пробват шалтетата.

Въпреки езиковата бариера, Лари започна да прекарва все повече време с Янис. Докато Мичъл пиеше кафе в селския хоремаг и продължаваше тайничко да страда от писмото на Маделин, Янис и Лари се разхождаха из населените с кози близки възвишения. Янис имаше гарвановочерна грива и носеше блузка с дълбоко деколте и изображение на гръцки поп-идол отпред. Зъбите му изглеждаха зле и като цяло беше голям паразит, но ако човек си търси приятелски разположен непознат за компания, ставаше — Мичъл не си търсеше. Когато Янис им предложи да ги закара обратно до Атина обаче, понеже имал работа там, Мичъл не виждаше как би могъл да откаже, така че на следващата сутрин тримата поеха на път с миниатюрната югославска застава, Лари седнал отпред, Мичъл на дрънчащата седалка отзад.

Наближаваше Коледа. Уличките около хотела им — невзрачна сива сграда, препоръчана им от Янис — бяха украсени с лампички. Единствено температурите им напомняха, че е време да се отправят към Азия. След като Янис отиде да си върши работата, Лари и Мичъл намериха туроператор, откъдето да си купят самолетни билети. Атина беше известна с евтините си полети — така се и оказа: за под петстотин долара на човек двамата се сдобиха с билети с отворена дата Атина-Калкута-Париж, с „Еър Индия“, за следващата вечер.

За вечеря Янис ги заведе на рибен ресторант, последван от три различни бара, след което ги остави в хотела им. На следващата сутрин Мичъл и Лари се разходиха до известния квартал Плака в подножието на Акропола и си купиха по-малки чанти. Лари си избра закачлива раирана конопена торба за през рамо; Мичъл предпочете тъмна брезентова мешка. Щом се върнаха в хотела, прехвърлиха ценни вещи в новите чанти, като се стараеха да се придържат към минимума. Зарязаха пуловерите, дългите панталони, кецовете, спалните чували и шалтетата, книгите, дори шампоаните. Мичъл отдели своята Света Тереза, своя Свети Августин, своя Томас Мъртън, своя Пинчън, освобождавайки се от всичко, с изключение на тънката книжка с меки корици „Нещо красиво за Бог“. Всичко, което не им беше нужно, прибраха в раниците и отнесоха до пощата, за да бъде върнато обратно в Щатите по море, като обикновена пратка. Щом се озоваха обратно на улицата, плеснаха дланите си високо във въздуха и за пръв път се почувстваха истински пътешественици, необвързани и необременени.

Ведрото настроение на Мичъл беше краткотрайно. Сред вещите, които запази, бе и писмото на Маделин, и когато се прибраха в хотела, той се заключи в банята и го прочете още веднъж. Този път обаче му се стори още по-потресаващо и крайно. Излезе от банята, стовари се на кревата и затвори очи.

Лари пушеше на балкона.

— Още не сме видели Акропола — подметна. — Трябва да отидем.

— Нали го видяхме — едва пророни Мичъл.

— Ама не сме се качили.

— Сега не ми се ходи.

— Да биеш толкова път до Атина и да не видиш Акропола?

— Ти върви, ще те настигна — приключи разговора Мичъл.

Изчака Лари да излезе и едва тогава си позволи да заплаче. Бяха се натрупали няколко неща — първо и най-вече писмото на Маделин, но също така и разбулването на страни от характера му, които са я накарали да изпита необходимост да напише това писмо: Мичъловата непохватност, чарът му, настойчивостта му, срамежливостта му — всичко, което го правеше почти (но не съвсем) подходящ за нея. Възприемаше писмото й като присъда върху целия си досегашен живот, която го обричаше да приключи тук, проснат на кревата, сам-самичък, в хотелска стая в Атина, твърде смазан от самосъжаление, за да излезе и да се изкатери до проклетия Акропол. Мисълта, че е на някакъв вид поклонничество, му звучеше абсурдно. Всичко това беше един огромен майтап! Де да не беше себе си! Де да беше някой друг, някой различен!

Мичъл се надигна и избърса сълзите си. Завъртя се на една страна и извади Новия завет от задния си джоб. Разгърна книгата и взе визитката, която му бе дала онази жена. Там пишеше „Атински библейски институт“, а до надписа се виждаше гръцкото знаме със златния кръст. Отдолу имаше телефонен номер.

Мичъл го набра от апарата в стаята си. Първите два пъти не успя да се свърже (беше сбъркал кода), но на третия път се чу сигнал „свободно“. За негова изненада, жената от опашката в „Американ Експрес“, Джанис П., отговори — гласът й се чуваше ясно в ухото му.

— Ало?

— Здрасти. Обажда се Мичъл. Запознахме се онзи ден в „Американ Експрес“.

— Слава на Бога! — възкликна Джанис. — Молих се за теб. И ето че се обади. Слава на Бога!

— Намерих визитката ти и…

— Готов ли си да приемеш Бог в сърцето си?

Прозвуча му доста неочаквано. Мичъл вдигна поглед към тавана. От единия край до другия минаваше пукнатина.

— Да.

— Слава на Бога! — възкликна пак Джанис. Звучеше искрено щастлива, въодушевена. Започна да говори за Исус и Светия Дух, а Мичъл се опитваше да я слуша. Участваше и в същото време не участваше. Искаше да види какво е. — Казах ти, че ни е отредено да се срещнем! — каза тя. — Бог ми нашепна в сърцето да говоря с теб и ето че си готов да бъдеш спасен! Слава на Исус. — В следващия момент вече говореше за Деяния на апостолите и Петокнижието, за възнесението Христово и как Исус не изоставя хората, а им изпраща Светия дух, и „Божият мир, който надвишава всеки ум“[9]. Тя му разказа за даровете на Светия дух, за говоренето на разни езици[10], за лекуването на болните. Звучеше въодушевена за Мичъл, но в същото време сякаш говореше другиму. — Духът се рее дето иска. Не по-малко осезаем от вятъра. Ще се помолиш ли с мен, Мичъл? Ще паднеш ли на колене, за да приемеш Исус като свой Бог и Спасител?

— В момента не мога.

— Къде си?

— В хотела. Във фоайето.

— Тогава изчакай, докато останеш сам със себе си. Влез сам в някоя стая и падни на колене, за да помолиш Господ да влезе в сърцето ти.

— Ти говорила ли си разни езици? — попита Мичъл.

— Веднъж бях одарена с говорене на разни езици, да.

— Как се случи?

— Отправих молитва. Понякога човек трябва да се помоли. Един ден се молех и тъкмо започнах да отправям молитва да си получа езиците. Изведнъж в стаята стана много горещо. Като в Индиана лятно време. Влажна жега. В стаята имаше присъствие. Усетих го. Отворих уста и Бог ми даде дарбата на езиците.

— Какво произнесе?

— Не знам. Но наблизо имаше един човек, християнин, който разпозна езика, на който говорех. Арамейски.

— Езикът на Исус.

— И той така каза.

— Дали и аз мога да говоря разни езици?

— Ако се помолиш. След като веднъж приемеш Исус за свой Бог и Спасител, просто помоли Отеца да ти даде дарбата на езиците, в името Христово.

— И после?

— Отвори си устата!

— И просто ще се случи?

— Ще се моля за теб. Слава на Бога!

След като затвори, Мичъл отиде да види Акропола. За да се стопли, беше облякъл единствените си две ризи. Като стигна Плака, мина покрай сергиите със сувенири, където се продаваха имитации на гръцки вази и чинии, сандали, броеници. На една тениска, увесена на закачалка, пишеше: „Целуни ме, аз съм грък“. Мичъл се заизкачва по прашните серпентини на древното плато.

Щом стигна билото, той се обърна и плъзна поглед към Атина: гигантска вана, пълна с мръсна пяна. Над нея театрално се вихреха облаци, пронизани от слънчеви лъчи, които падаха като сноп на прожектор връз далечното море. Величавата височина, концентрираният чист аромат на бор и златистата светлина внушаваха неподправено усещане за класически изчистена атмосфера. Партенонът, както и един по-малък храм наблизо, бяха скрити зад скеле. Освен скелето и самотен охранителен пост в далечния край на билото, други маркери за официален туристически обект нямаше, така че Мичъл се почувства свободен да си се разхожда където пожелае.

Вятърът духа дето иска.[11]

За разлика от всички други забележителности, които бе виждал през живота си, на живо Акрополът му се стори по-внушителен; никоя картичка или снимка не можеше да предаде адекватно същинския блясък на възвишението. Партенонът се оказа едновременно по-голям и по-красив от очакванията му, по-героично замислен и изпълнен.

Лари никакъв го нямаше. Мичъл се разходи по скалите зад малкия храм. Когато се убеди, че няма кой да го види, падна на колене.

Може би заслушването в думите на жена, която му говори за „живот за Христа“, бе точно онзи тип смирение, нужно на Мичъл, за да умъртви старото си тщеславно аз. Ами ако кротките наистина наследят земята? Ами ако истината е простичка, достъпна за всеки, а не толкова сложна, че вникването в нея да изисква магистърска степен? Не би ли трябвало истината да бъде възприемана с друг орган, не с мозъка, и не е ли именно това същността на вярата? Мичъл не знаеше отговорите на тези въпроси, но докато стоеше взрян в този древен и тъй свят за Атина хълм, в главата му се породи революционна мисъл: че той и всичките му просветени приятели не знаят нищо за живота и че навярно тази (откачена?) жена знае нещо голямо.

Затвори очи, коленичил на Акропола.

Долови у себе си безмерна тъга.

Целуни ме, умирам.

Отвори уста. Зачака.

Вятърът плющеше, разнасяше боклуци сред камънаците. Мичъл усети в устата си прашинки. Но само толкова.

Нищо. Нито една сричка на арамейски. Минута по-късно стана и се изтупа.

Слезе бързо от Акропола, сякаш бягаше от природно бедствие. Чувстваше се нелепо, задето се бе опитал да говори на разни езици, и в същото време беше разочарован, че не се получи. Слънцето захождаше, температурите падаха. В Плака продавачите на сувенири затваряха сергиите, по витрините на съседните ресторантчета и кафенета примигваха неонови табели.

Мина покрай хотела си три пъти, без да го познае. В негово отсъствие асансьорът бе спрял да работи. Мичъл се качи по стълбите до втория етаж, стъпи в невзрачното фоайе и пъхна ключа в ключалката.

Щом отвори вратата, в тъмната стая се усети движение, потайно и трескаво. Мичъл опипа стената за електрическия ключ и когато го натисна, видя пред себе си насред стаята Лари и Янис. Лари лежеше на леглото със смъкнати около глезените джинси, а Янис бе коленичил до него. Събрал завидна доза хладнокръвие при дадените обстоятелства, Лари каза:

— Ку-ку, Мичъл, изненада!

Янис се смъкна към пода и изчезна от погледа му.

— Здрасти — отвърна Мичъл и изгаси лампата. Излезе от стаята и затръшна вратата зад себе си.

В ресторант на отсрещния тротоар си поръча гарафа рецина и порция фета с маслини, без дори да се пробва да използва няколкото думи на гръцки, които знаеше — само посочваше. Ето че всичко си дойде на мястото. Защо Лари преодоля Клер толкова бързо. Защо толкова често изчезваше да пуши цигари със случайни европейци. Защо носеше около врата си пурпурен копринен шал. Този Лари, когото Мичъл видя в Ню Йорк, бе различен от сегашния Лари. Всичко това накара Мичъл да изпита истинска близост с приятеля си, но в същото време някак усети, че тук пътуването им приключва. Тази нощ Лари нямаше да замине с Мичъл за Индия. Щеше да остане известно време в Атина с Янис.

Час по-късно Мичъл се върна в хотела, където всичко се потвърди. Лари обеща да го намери в Индия навреме, за да свършат работата за професор Хюз. Двамата се прегърнаха и Мичъл понесе леката си мешка по коридора, за да си хване такси за летището.

Преди девет същата вечер той вече седеше със закопчан колан на мястото си във втора класа на „Еър Индия 747“ и напускаше християнското въздушно пространство със скорост 840 км/ч. Стюардесите бяха в сарита. За вечеря предлагаха вкусен вегетариански гювеч. Наистина бе очаквал да заговори разни езици. Нямаше представа какво би му донесло това, дори да го бе направил.

По-късно, когато лампите в салона изгаснаха и другите пътници се опитаха да поспят, Мичъл си включи лампичката за четене. Четеше „Нещо красиво за Бог“ за втори път, като обръщаше специално внимание на снимките.

[1] „Вторият баща“ е филм на Бернар Блие от 1981 г. — Б.пр. ↑

[2] Екранен псевдоним на британеца Греъм Кер, който през 60-те заминава за Нова Зеландия, където започва собствен бизнес в областта на кулинарията и ресторантьорството, по-късно довел и до книга, и до успешното телевизионно предаване „Galloping Gourmet“. — Б.пр. ↑

[3] Превод от английски: Димитри Иванов, София, „Христо Г. Данов“, 1980 г. — Б.пр. ↑

[4] Името на героя и описаният епизод от „Моби Дик“ са цитирани според превода на Невяна Розева в изданието на „Народна култура“ (1977), библиотека „Световна класика“. — Б.пр. ↑

[5] В оригинала е използвано друго клише за Париж — Gay Paree. То придобива популярност в Западния свят в края на XIX — началото на XX век (fin-de-siecle), когато градът става синоним на артистична и сексуална разюзданост и първоначалното значение на френското gai (весел, жизнерадостен) се обогатява с „хомосексуалист“. На български словосъчетанието е неразпознаваемо. — Б.пр. ↑

[6] Дословна препратка към реплика на Дейвид Фостър Уолъс, зададена — както твърди американският журналист Франк Бруни — от самоубилия се писател в такси, на път за едно четене. Израз на нервност. — Б.пр. ↑

[7] Американски комикс на Ал Капп, популярен в Щатите, Канада и Европа и излизал в различни вестници в продължение на 43 години — от август 1934 до ноември 1977. Шмоо са едни от множеството въображаеми същества от света на комикса — приличат на барбарони, не се хранят, но пък умеят да произвеждат всичко необходимо на човека. — Б.пр. ↑

[8] Матю Арнолд, „Плажът на Дувър“, превод от английски: Радосвета Гетова. — Б.пр. ↑

[9] Филипяни, 3:7. Б.пр. ↑

[10] Говоренето на други езици се свързва с приемането на Светия дух. За това се говори на три места в Деяния на апостолите — 2:4, 10:44–46 и 19:6. Б.пр. ↑

[11] Йоан, 3:8. Б.пр. ↑

Гениален ход

Малко след като научи, че майката на Маделин не само не го харесва, ами се опитва активно да съсипе връзката на дъщеря си, в период от годината, когато краткотрайната дневна светлина съответстваше на гаснещия потенциал на собствения му мозък, Ленард събра кураж да поеме съдбата си — и по-конкретно психичното си разстройство — в свои ръце.

Гениален ход. Причината да не го направи по-рано също бе страничен ефект от лекарството. Литият умее да те вкарва в душевно състояние, при което си убеден, че приемането на литий е страхотна идея. Предразполага те просто да си седиш. Във всеки случай „просто седенето“ бе почти единственото, с което се занимаваше Ленард през шестте месеца след изписването му от болницата. Беше помолил психиатрите си — както доктор Шиу от болницата в Провидънс, така и новия му терапевт Пърлман в „Мас Дженерал“ — да му обяснят биохимията в литиевия карбонат (Li2C03). Като го ласкаеха с обръщението „колега учен“, те му пълнеха главата с невротрансмитери и рецептори, спад в освобождаването на норепинефрин, стимулиране синтеза на серотонин. Изреждаха (без да влизат в подробности) възможните недостатъци от приемането на литий, главно с цел да обсъдят предписването на допълнителни лекарства, които да спомогнат за минимизирането на страничните ефекти. Като цяло го засипваха с толкова много фармакология и фармацевтични марки, че Ленард не можеше да ги смели — особено в разклатеното си душевно състояние.

Четири години по-рано, когато през пролетния семестър на първи курс бе официално диагностициран с биполярно разстройство (известно още като маниакална депресия), не се бе замислил сериозно какво му причинява литият. Просто искаше отново да се почувства нормален. Възприе диагнозата за поредната спънка — подобно липсата на пари и шантавото му семейство, — попречила на развитието му точно когато започваше да усеща, че късметът му най-сетне е проработил. Чинно си пиеше лекарствата по два пъти на ден. Започна терапия; най-напред ходеше на сеанси при специалист по душевно здраве в Здравната служба, по-късно попадна на Брайс Елис, на когото му дожаля за бедния студент и го таксуваше символично. През следващите три години Ленард се научи да възприема състоянието си като принудително задържане на не особено вълнуващо място и предприе тактика на минимална активност, докато положението се поразведри.

Ленард бе отрасъл в къща в стил „Изкуства и занаяти“[1], чийто предишен собственик бе убит в коридора. Зловещата история на улица „Линдън“ №133 задържа имота на пазара четири години, докато бащата на Ленард, Франк, не я закупи на половината от първоначално обявената цена. Франк Банкхед държеше антикварно магазинче в Ноб Хил, специализирано в търговия с британски литографии. Още по онова време бизнесът едвам креташе, а магазинчето беше убежището, където Франк ходеше да пуши лула денем, докато дочака часа за пиене. В детството си Ленард бе научен от Франк, че семейство Банкхед са представители на „стария Портланд“, с което имаше предвид семейства, дошли в Орегон по времето, когато щатът все още е бил част от Северозападните територии. Нямаше никакви свидетелства в подкрепа на това твърдение, в центъра на града не съществуваше улица „Банкхед“, нямаше дори стара табела или паметна плоча „Банкхед“, нито бюст на някой Банкхед в Орегонското историческо общество. Бяха останали само костюмите в три части от туид на Франк, както и едновремешните му маниери. Беше останал и антиквариатът, пълен с вещи, за закупуването на които желаещи нямаше: литографии, изобразяващи не ранните дни на града, нито други събития, способни да възбудят интереса на местните жители, а изображения, свързани с Бат или Корнуол, или Глазгоу. Асортиментът включваше още ловни гравюри, гуляйджийски сцени от лондонски таверни, скици на джебчии, две безценни издания на бащата на Тарзан, Бърн Хогарт, с които Франк никога не би се разделил, и купчина боклуци.

Магазинчето рядко излизаше на нула. Семейството оцеляваше благодарение на мизерен доход от акции, които Франк бе наследил от дядо си. Сегиз-тогиз на гаражна разпродажба изпадаше по някоя ценна гравюра, която той успяваше да продаде на печалба (понякога се налагаше да пътува чак до Ню Йорк, за да го стори). Но траекторията на бизнеса беше низходяща, в противовес на социалните претенции на Франк, поради които именно бе проявил интерес към къщата.

За имота му бе споменал клиент, живеещ в този район.

Предишният собственик, ерген на име Джоузеф Виержницки, бил наръган с нож току на прага на дома си, при това с такава жестокост, че полицията сложила престъплението в графа „на лична основа“. Арестувани нямало. Историята влязла във вестниците допълнена със снимки на опръсканите в кръв стени и под. И всичко щяло да приключи дотам. Както си му е редът, къщата била обявена за продан. Работници почистили и ремонтирали централния коридор. Но постановление в закона, според което брокерите са задължени да разкрият всяка потенциално застрашаваща продажбата на имота информация, ги задължавала да уведомяват клиентите си за криминалната история на къщата. Когато евентуалните купувачи чуели за убийството, хвърляли едно око (ако изобщо се появяли на огледа) и още щом видели снимките, отказвали да предложат цена.

Майката на Ленард категорично отхвърлила идеята. Съмнявала се, че би могла да понесе напрежението от преместването, особено в къща, пълна с духове. Рита почти не излизала от спалнята си, прехвърляла списания или гледала шоуто на Майк Дъглас; чашата й с „вода“ не слизала от нощното шкафче. Мине се не мине, я обземало трескаво домакинско настроение — я ще аранжира всеки сантиметър от къщата по Коледа, я ще сготви изискана вечеря с шест ястия. Откакто Ленард се помнеше, майка му или страняла от други хора, или полагала неимоверни усилия да ги впечатли. Единственият друг толкова непредвидим човек, когото Ленард познавал, бил Франк.

Банкхед младши обичал да играе една забавна салонна игра: да отгатва на коя родова линия се дължи душевната му нестабилност. Възможните източници били предостатъчно; под родословните дървета на Банкхедови и Ричардсънови гниели купища развалени плодове. И двата рода били пълни с алкохолици. Сестрата на Рита, Рут, била водила разгулен живот — и в сексуално, и във финансово отношение. Няколко пъти била арестувана и имала поне един опит за самоубийство — поне доколкото беше известно на Ленард. После идвал ред на бабите и дядовците, в чиято висока нравственост се долавяло нещо отчаяно, сякаш моралната коруба едва удържала един помитащ, необуздан поток. Въпреки консервативното поведение на баща си, Ленард го познаваше като човек, склонен да изпада в депресии, и мизантроп, който — като се напие — сипе гръмки фрази за „простолюдието“ и се държи грандомански, повтаряйки как ще замине за Европа и ще живее на ниво.

Къщата отговаряла на представата на Франк за самия него. Била далеч по-хубава и голяма, отколкото би могъл да си позволи по принцип, с изящна дърворезба в салона, камина с плочки и четири спални. Един следобед се прибрал по-рано от магазинчето и завел Рита и Ленард да я видят. Щом пристигнали, Рита отказала да слезе от колата. Така че Франк и седемгодишният по онова време Ленард сами влезли вътре. Разгледали къщата с брокера, Франк показал на Ленард бъдещата му детска стая на първия етаж, както и задния двор, където, ако искал, можел да си построи къщичка на дърво.

Завел Ленард обратно в колата при Рита.

— Ленард иска да ти каже нещо — казал Франк.

— Какво? — попитал Ленард.

— Не се прави на умник. Много добре знаеш какво.

— Няма никакви петна от кръв, мамо — започнал Ленард.

— И? — подканил го Франк.

— Първият етаж е ремонтиран. Има нови плочки.

Рита останала да седи на предната седалка със скован гръб. Носела слънчеви очила — както винаги, когато била навън, дори зиме. Накрая отпила голяма глътка от чашата си с „вода“ — не се разделяла с нея, бучките лед подрънквали — и слязла от колата.

— Дай ръка — казала на Ленард.

Двамата, без Франк, изкачили централното стълбище и прекосили верандата пред къщата. Заедно огледали всички стаи.

— Как ти се струва? — попитала Рита, щом приключили.

— Май е хубава къща.

— И няма да те притеснява да живеем тук?

— Не знам.

— А сестра ти?

— Тя иска да се преместим. Татко й я описа. Обеща й да си избере сама килима в стаята.

Преди да отговори, Рита настояла Франк да я заведе на вечеря в „Брайънт“. Ленард предпочитал да се прибере, за да поиграе бейзбол, но двамата го заставили да присъства на вечерята. В ресторанта Франк и Рита си поръчали мартини — по няколко. Не след дълго се заливали от смях и се целували, и се присмели на Ленард, че не иска да си яде стридите, които му поръчали. Рита изведнъж отсякла, че убийството е забележителност. Която снабдява мястото с „история“. В Европа хората били свикнали да живеят вкъщи, където преди тях други хора били убивани или отравяни.

— Не знам какво толкова те е страх да живееш там — сгълчала тя Ленард.

— Не ме е страх.

— Никога не съм виждала такова чумерене, а ти? — обърнала се тя към Франк.

— Никога.

— Не съм се чумерил — започнал да се дразни Ленард. — Напротив. На мен ми е все едно къде ще живеем.

— Ами тогава да те оставим, да не те вземаме с нас, след като ще се държиш така!

Продължили да се смеят и да се наливат, а Ленард изфучал и станал от масата, отишъл при джукбокса и взел да прехвърля песните отново и отново.

Месец по-късно семейството се преместило на „Линдън“ №133, като освен с нова къща, се сдобило и с още една причина за кавги между Рита и Франк.

Всичко това — както по-късно научил от терапевтите Ленард — бе ескалирало в емоционално насилие. Не принудата да живее в къща, където е било извършено убийство, а вмъкването му между двамата родители, непрекъснатото търсене на неговото мнение, преди да е станал достатъчно голям, за да има изградено мнение, внушаването на отговорност към щастието на родителите, а по-късно и към тяхното нещастие. В зависимост от годината или от съответния терапевт, Ленард се бе научил да приписва всяка черта от характера си на психологическа реакция спрямо неразбирателството между Рита и Франк: мързела, амбициозността, склонността към уединение, женкарството, хипохондрията, чувството за неуязвимост, ненавистта към самия себе си, нарцисизма.

Следващите седем години били пълна суматоха. В къщата постоянно имало купони. Все ще се появи някой търговец на антики от Синсинати или Чарлзтън, на когото трябвало да се осигуряват забавления. Франк домакинствал на тежките сбирки, доливал питиета, гостите се веселели шумно, викали, жени падали от столовете, роклите им литвали във въздуха. В стаята на Джанет нахълтвали мъже на средна възраст. Ленард и Джанет трябвало да поднасят ордьоври или питиета. Често, след като гостите си били тръгнали — а понякога и още в тяхно присъствие, — избухвали скандали, Франк и Рита си крещели. Всеки в стаята си на различен етаж, Ленард и Джанет надували музиката, за да заглушат врявата. Караниците били за пари, за неумението на Франк да върти бизнес, за харчовете на Рита. Преди Ленард да навърши петнайсет, бракът на родителите му приключил. Франк зарязал Рита заради белгийката Сара Куревиц — търговка на антики от Брюксел, с която се запознал на някакво изложение в Манхатън, и както се оказало, двамата имали връзка в продължение на пет години. Няколко месеца по-късно Франк продал магазина и заминал за Европа — както винаги казвал, че ще направи. Рита се оттеглила в стаята си, като оставила Джанет и Ленард сами да се оправят с гимназията. Шест месеца по-късно, нападната от кредитори, тя направила героично усилие да се размърда и си намерила работа в местната Младежка християнска организация, а с времето станала — направо не било за вярване — директор, обожаван от децата, за които тя била „Госпожа Рита“. Често закъснявала вечер в службата. Джанет и Ленард си приготвяли сами вечеря и всеки се прибирал в стаята си. И сякаш убийството в къщата било извършено спрямо тяхното семейство.

Но това бяха мисли на човек в депресия. Бил той и навремето амбициозен човек в депресия. Точно това й беше странното на болестта на Ленард — че започнала едва ли не приятно. В началото мрачните му настроения приличали повече на меланхолия, отколкото на отчаяние. Имало нещо симпатично в това да обикаля града самичък, да се чувства изоставен. Усещал дори някакво чувство на превъзходство, чувството, че е прав да не харесва разни детски работи: футбол, мажоретки, Джеймс Тейлър, червено месо. Един негов приятел, Годфри, си падал по банди като „Лусифърс Френдс“ и „Пентаграм“ и за известен период Ленард прекарвал доста време в къщата на Годфри, за да слушат музика. Тъй като родителите на Годфри не понасяли пъклената врява, Годфри и Ленард използвали слушалки. Най-напред слушалките си слагал Годфри, поставял иглата върху плочата и започвал да куфее безмълвно, а отсъстващото му изражение свидетелствало за разврата и покварата, които го заливали. После идвал ред на Ленард. Пускали си песните наобратно, за да чуят скритите сатанински послания. Задълбавали в текстовете на песни, посветени на мъртвата любима, и в навяващите разпад обложки на плочите. За да слушат любимата си музика едновременно, Ленард и Годфри крадели пари от родителите си и си купували билети за концерти в зала „Парамаунт“. Чакането на опашка в неизменния портландски ръмеж, в компанията на още няколкостотин неориентирани младежи на същата възраст, било изживяване, което се доближавало най-много до представата на Ленард за принадлежност към общност. Така слушали „Назарет“, „Блек Сабат“, „Джудас Прийст“ и „Мотордет“ — последната банда за нищо не ставала, но пък в шоуто участвали голи мадами, които извършвали жертвоприношения с животни. Човек можел да бъде почитател на мрака, познавач на отчаянието.

За известен период от време Болестта — все още безименна по онова време — му гукала нежно. „Ела насам“, шептяла. Ленард се чувствал поласкан, че е надарен с по-изострени сетива от повечето хора; че е по-чувствителен, по-проницателен. Гледането на „напрегнат“ филм като „Коварни улици“ на Скорсезе го поразило, оставило го без думи и се наложило три момичета да го прегръщат в продължение на час, докато се окопити. Несъзнателно започна да се възползва от своята чувствителност. Чувствал се „адски потиснат“ в учебната лаборатория, или „адски потиснат“ на купон, и не след дълго около него се събирали изпълнени със съчувствие хора.

Бил разпилян и непоследователен ученик. Учителите го квалифицирали като „умен, но без мотивация“. Вместо да си пише домашното, предпочитал да лежи на дивана и да гледа телевизия. Гледал вечерното шоу, късния филм и най-късния филм. На сутринта се чувствал като парцал. Задремвал в час, но след училище живвал и се шляел със съучениците си. После се прибирал и пак стоял до късно, гледал телевизия и кръгът се затварял.

Но и това не била Болестта. Да се чувства потиснат от състоянието, в което се намира светът — замърсяване на въздуха, повсеместен глад, окупация на Източен Тимор — не било Болестта. Да влиза в банята и да се взира в лицето си, погледът му да проследява гнусните капиляри под кожата, да си брои порите по носа, докато се убеди, че е противно създание, което никое момиче никога не би обикнало — дори това не било Болестта. Това било въведение в характера му, но в него нямало нищо химическо или соматично. Било анатомия на меланхолията, не анатомия на мозъка му.

Първия си сериозен пристъп на депресия Ленард получил през пролетта в девети клас. Една четвъртък вечер Годфри, който тъкмо се бил сдобил с шофьорска книжка, дошъл с хондата на родителите си и взел Ленард. Направили няколко кръгчета, слушали музика. Годфри бил в настроение за по-леки банди. Настоял да слушат по-мелодичните и джазови „Стийли Дан“.

— Тия не струват — възмутил се Ленард.

— Хайде, мой, дай им шанс.

— Да си пуснем „Сабат“.

— Вече не ги слушам.

Ленард се вторачил в приятеля си.

— Какво ти става? — попитал, макар вече да знаел отговора.

Родителите на Годфри били религиозни (не методисти като семейството на Ленард, а хора, които наистина четат Библията). Били изпратили Годфри на църковен лагер лятото и там, сред дърветата и кълвачите, свещениците си били свършили работата. Той пак си пиел и пушел трева, обаче зарязал „Джудас Прийст“ и „Мотордет“. Не че Ленард бил толкова против. И бездруго и на самия него започвало да му писва от тази музика. Което обаче не означавало, че ще остави Годфри да се отскубне.

Посочил осемпистовия касетофон.

— Тия са пътници.

— Тоя албум е адски музикантски — настоял Годфри. — Доналд Ийгън има класическа школовка.

— Виж, Годфри, дай да се разберем, ако ще се возим и ще слушаме тия лигавщини, по-добре да спрем и да ми врътнеш една свирка.

При тези думи Ленард разровил в жабката за нещо по-вълнуващо и извадил един албум на „Биг Стар“, който му бил любим.

Малко преди полунощ Годфри оставил приятеля си пред къщи, Ленард се прибрал и направо си легнал. Когато се събудил на другата сутрин, нещо не било наред. Цялото тяло го боляло. Крайниците му сякаш били циментирани. Не му се ставало, но Рита връхлетяла в стаята му и се развикала, че ще закъснее. Ленард някак успял да се изстърже от кревата и да се облече. Пропуснал закуската и излязъл, забравил раницата си, добрал се до училището. Наближавала буря, над мърлявите магазини и надлези се спускала мъглива, здрачна светлина. Цял ден, докато Ленард тътрузел тялото си от час в час, от външната страна на прозорците се събирали зловещи облаци с цвят на насинена плът. Учителите го навиквали, че не си носел учебниците. Наложило се да вземе назаем лист хартия и нещо за писане от съучениците си. На два пъти се заключвал в тоалетната, за да си пореве — без видима причина. Годфри, който предната вечер изпил точно колкото и Ленард, си бил наред. Отишли да обядват заедно, но Ленард не бил гладен.

— К’во ти е бе, мой, друсан ли си?

— Не. Май се разболявам.

В три и половина, вместо да отиде на тренировка на младшия състав по футбол, Ленард се прибрал право вкъщи. През целия път го глождело чувство за неизбежна опасност, все едно цялата вселена била настроена срещу него. С периферното си зрение виждал как дърветата застрашително размахват клони. Телефонните жици били виснали като питони между стълбовете. Когато обаче вдигнал очи към небето, с изненада установил, че облаци няма. По нищо не личало да предстои буря. Времето било ясно, слънчевите лъчи обливали щедро земята. Решил, че сигурно му има нещо на очите.

В стаята си извадил медицинските книги и се опитал да разбере какво не му е наред. Бил си купил цял комплект учебници от една гаражна разпродажба — шест тома с цветни илюстрации и възхитително страховити заглавия: „Атлас на бъбречните заболявания“, „Атлас на мозъчните заболявания“, „Атлас на кожните заболявания“ и пр. Именно учебниците по медицина разпалили интереса му към биологията. Намирал снимките на незнайни страдалци за болезнено привлекателни. Обичал да показва на Джанет особено зловещите и тя да пищи. „Атлас на кожните заболявания“ бил най-добър в това отношение.

Въпреки че в стаята му светело, Ленард пак не виждал много добре. Имал чувството, че зад очите му е издигната физическа преграда, която блокира светлината. В „Атлас на заболяванията на ендокринната система“ попаднал на нещо, наречено „питуитарен аденом“. Оказало се тумор, обикновено неголям, който най-често се образувал в хипофизата и притискал очния нерв. Причинявал слепота и промяна във функциите на жлезата. Това от своя страна водело до „ниско кръвно налягане, умора и неспособност за справяне с трудни или стресови ситуации“. Повишена функция — на хипофизата и ставаш гигант, намалена функция и се превръщаш в емоционална развалина. Колкото и невероятно да звучало, Ленард явно страдал и от двете аномалии едновременно.

Затворил книгата и се строполил на кревата. Имал чувството, че бивал грубо изпразван от съдържание, все едно някакъв огромен магнит изсмуквал кръвта и телесните му течности и те попивали в земята. Пак плачел, неудържимо, усещал си главата като полилея в къщата на баба си и дядо си в Бъфало — бил окачен твърде високо, за да могат да го достигнат, и при всяко следващо гостуване Ленард забелязвал, че светещите крушки са с една по-малко. Главата му била като постепенно гаснещ стар полилей.

Вечерта Рита се прибрала и заварила Ленард с дрехите в леглото, казала му да се приготви за вечеря. Той отвърнал, че не е гладен и тя сложила на масата един комплект прибори по-малко. Повече не влязла в стаята му онази вечер.

От спалнята си на първия етаж Ленард слушал как майка му и сестра му го обсъждат. Джанет, която обикновено не била на негова страна, се поинтересувала какво му е.

— Нищо. Просто го мързи.

Чул ги как мият чиниите, а след вечеря Джанет се прибрала в стаята си и говорила по телефона.

На другата сутрин Рита изпратила Джанет да провери как е той. Сестра му застанала край леглото.

— Какво ти е?

Дори тази минимална проява на загриженост докарала Ленард до ръба на сълзите. Положил усилие да не заплаче, като покрил лицето си с ръка.

— Преструваш ли се? — прошепнала Джанет.

— Не — успял да пророни той.

— Тука вони.

— Тогава се махай — казал Ленард, макар да му се искало тя да остане, повече от всичко на света му се искало сестра му да се пъхне до него в леглото както едно време, когато били малки.

Чул стъпките й да прекосяват стаята и да се отправят по коридора. Чул я да казва:

— Мамо, май наистина е болен.

— Сигурно има контролно, за което не е учил — насила се изкикотила Рита.

Скоро двете излезли и къщата утихнала.

Ленард останал да лежи под завивките, като в гробница. Неприятната миризма, която доловила Джанет, идвала от разлагащото му се тяло. Гърбът и лицето му били обсипани с гнойни пъпки. Трябвало да стане и да се изплакне с противоалергенния „Физодерм“, но нямал сили.

В дъното на стаята му още стоял старият му комплект за хокей на маса — „Бруинс“ срещу „Блекхоукс“. Дванайсетгодишен, Ленард бил усъвършенствал уменията, необходими му, за да победи както по-голямата си сестра, така и всичките си приятели. Държал да играе с „Бруинс“. Бил измислил имена за всички играчи — един италианец, един ирландец, един американски индианец и един от Френска Канада. Водел си статистика за всеки играч в тефтерче, отделено специално за тази цел, с рисунка на хокеен стик и горяща шайба отпред. Докато играел, като плъзгал металните пръчки, за да движи играчите по леда, и натискал копчетата, за да отправят шайбата към вратата, Ленард коментирал оживено: „Дималио отлепя шайбата от леда. Подава на Маккормик. Маккормик я пуска към Спящата мечка, който прави пас към Лекур, Лекур шутира и… ГОООЛ!“ Още и още, с пронизителния си предпубертетен гласец Ленард коментирал колебливите си победи, записвал головете на Лекур и асистенциите на Спящата мечка, преди да ги е забравил. Бил пристрастен към статистиките, нямал търпение да накара Лекур да отбележи точка, дори докато играел срещу Джанет, която едва се оправяла с бутоните. Джанет ненавиждала да играе хокей на маса с Ленард! И с пълно право — но той не го осъзнавал тогава. Единственото, което интересувало Ленард, била победата. Победата повишавала — поне донякъде — репутацията му в собствените му очи. Изобщо не го интересувало дали противникът му умее да играе, или не.

Болестта — която като цяло изкривявала възприятията му — избистряла до болезненост недостатъците в характера му.

Но Ленард не презирал единствено себе си. Мразел спортистите в училище, мразел портландските „прасета“[2] в техните крузъри, продавача в супермаркета „7-илевън“, който му заявил, че ако иска да чете списание „Ролинг Стоун“, ще трябва да си го купи; мразел всички политици и всекиго от тях поотделно, също и бизнесмените, собствениците на оръжия, агресивните сектанти, хипитата, дебеланковците, връщането на смъртното наказание чрез разстрел с изпълнението на присъдата на серийния убиец Гари Гилмор в Юта, целия щат Юта, „Филаделфия 76ърс“, задето победиха „Портланд Трейлблейзърс“ на баскетбол, и най-вече Анита Брайънт[3].

Цялата следваща седмица не ходил на училище. В края на уикенда обаче станал от леглото и се раздвижил. Това било свързано преди всичко с появата на Годфри под прозореца му в петък следобед. Към три и половина същия ден Джанет се прибрала от училище и стоварила учебниците си на кухненската маса. Няколко минути по-късно Ленард надушил как сестра му претопля замразена пица в грил-скаричката. Не след дълго Джанет вече говорела с гаджето си по телефона. Ленард я слушал и си мислел колко неестествено се държи сестра му и че Джими, гаджето й, всъщност изобщо не я познава, и точно в този момент на прозореца се почукало. Годфри. Когато видял приятеля си отвън, Ленард си казал, че може пък да не е чак толкова депресиран, колкото си мислел. Зарадвал се. Забравил целия списък с омразни неща и отишъл да отвори прозореца.

— Можеше да използваш официалния вход — посрещнал го.

— Не и аз — отвърнал Годфри, докато се прехвърлял през перваза. — Аз съм си по задните врати.

— Трябва да се пробваш при възрастната госпожа от съседната къща. Сигурно и сега те чака.

— А к’во ще кажеш за сестра ти?

— Я изчезвай!

— Нося тревица.

Вдигнал си чантата. Ленард подушил съдържанието й и депресията му се разведрила с още една идея. Миришело на тропическа гора край Амазонка, все едно си бил пъхнал главата между краката на местна девойка, която никога не е чувала за християнство. Отишли зад гаража да изпушат част от партидата, застанали под козирката, за да не ги вали. И Ленард останал там — фигуративно казано — до завършването на гимназията: под козирката, пушейки трева в ръмящия дъжд. В Портланд валяло непрекъснато, но винаги се намирало къде да се скриеш — зад училището, под Железния мост в Приморския парк или под капещите клони на обрулен от вятъра бял бор в нечий заден двор. Ленард не можел да каже как точно станало, но някак се дотътрил до училището следващия понеделник. Свикнал да си реве тайно в тоалетната минимум по два пъти на ден и да се преструва, че всичко е наред, когато излезе. Без да знае какво прави, започнал да се самолекува, дрогирал се почти всеки ден, следобедите се наливал със 700-грамови кенове бира у дома или у Годфри, в събота и неделя обикалял по купони и се довършвал окончателно.

Къщата била ключово място за купони следобедно време в делничен ден. Момчетиите пристигали със стекове бира и трева. Все искали да им разказва за убийството. Ленард разкрасявал историята, обяснявал как, когато се нанесли, по пода имало кървави петна.

— Хей, ако се вгледате по-добре, ще видите, че все още си личат.

Джанет бягала от тези събирания като дявол от тамян. Все се заканвала да каже на майка им, но никога не го правела. До пет вечерта Ленард и приятелите му били навън из алеите, карали скейтбордове и се блъскали в разни неща, хилели се истерично на колоритни падания.

Никое от тези занимания не свидетелствало за душевно здраве, но той все някак изкласил. Болестта все още не се била загнездила трайно у него. Някак успявал да се упои в дните и седмиците на депресия.

След което се случило нещо удивително. В десети клас Ленард влязъл в релси и се стегнал. Причините да го направи били няколко. Първата: в края на август Джанет заминала да учи в колежа „Уитман“ в Уала Уала, Вашингтон, на четири часа и половина път с кола от Портланд. Макар че през цялото им детство и юношество двамата почти не били общували, семейната къща му се видяла самотна без нея. Заминаването на Джанет направило пребиваването у дома още по-непоносимо. И му послужило за пример как би могъл да се измъкне.

Било като с кокошката и яйцето. Ленард не можел да каже кое е първо — желанието му да стане по-добър ученик или енергията и фокуса, които му помагали да го направи. От този септември нататък се заел сериозно с ученето. Четял си цялата задължителна литература и си предавал писмените работи навреме. Отделял минималното необходимо време, за да получи шестица по математика. Справял се прилично с геометрията, въпреки че предпочитал биологията, която му се струвала по-конкретна, по-„човешка“ в някакъв смисъл. С повишаването на оценките си бил записан в класовете за напреднали, което му допаднало още повече. Било забавно да е един от умните. По английска литература четяли „Хенри IV“, Втора част. Ленард не можел да не се идентифицира тайничко с речта на Хенри, с която кралят се сбогува с предишния си разпуснат живот. Въпреки че започнал годината със сериозни пропуски по математика, докато дошло време да се явява на изпитите SAT през пролетта бил не просто наваксал, а превъзхождал съучениците си както по математика, така и по разказвателните предмети. Открил у себе си способност за продължителна концентрация, можел да учи по десет часа на ден, с кратки почивки, колкото да хапне сандвич. Започнал да си предава писмените домашни работи предварително. Прочел „Онтогения и филогения“ и „От Дарвин насам“ на Стивън Джей Гулд по собствено желание. Написал фенско писмо и получил картичка от великия биолог. „Скъпи Ленард, благодаря за писмото. Продължавай бавно напред. С. Дж. Гулд.“ Картичката била с портрет на Дарвин от Националната галерия на портретите. Ленард я окачил над бюрото си.

Две години по-късно, когато можел да се обърне назад и да погледне на живота си през призмата на Болестта, започнал да подозира, че е прекарал последните две години в гимназията в състояние, граничещо с маниакалност. Винаги, когато му потрябвала дума, я намирал. Ако се налагало да изложи позицията си в спор, в главата му се подреждал цял абзац. В час можел просто да се отпусне и да се носи напред, като същевременно не пропускал да разсмее съучениците си. Още по-хубавото било, че новопридобитата увереност и постижения му позволявали да проявява щедрост. Справял се отлично в училище, без да се фука, непоносимата му личност от времето на хокея на маса изчезнала безследно. Тъй като се справял с лекота в училище, имал време да помага на приятелите си, като го правел така, че те да не се почувстват зле, задето имат затруднения, обяснявал търпеливо математиката на деца, които не разбирали нищо от математика. Чувствал се по-добре от когато и да било в живота си. Средният му успех се повишил от 4.50 на 5.50 само за един срок. Последната година записал четири свободноизбираеми предмета от онези, чиито оценки, ако са много добър и отличен, се броят за кредити в колежа; изкарал шестица по биология, английски и история, и петица по испански. Какво лошо, че кръвта му била обогатена с противоотрова на депресията, от която страдал предишната пролет? Е, и да имало лошо, никой не се оплаквал — нито учителите, нито майка му, и със сигурност не консултантът му за колежа. На практика именно споменът за десети и единайсети клас, когато на Болестта все още не й били израснали остри зъби и била по-скоро благословия, отколкото проклятие, подсказал на Ленард идеята за гениалния ход, който да предприеме.

Ленард кандидатствал за три колежа, все по Западното крайбрежие, защото се намирало най-далеч. Колежът, в който го приели и който предлагал най-голяма стипендия, бил „Браун“ — място, за което не знаел почти нищо, но му било препоръчано от консултанта. След безброй презокеански телефонни разговори с Франк, който в онзи период не спирал да се жалва от европейските данъци и собствената си бедност, в крайна сметка баща му склонил да поеме таксата за общежитието и храната в колежа. Веднага след това Ленард изпратил документите си за записване в „Браун“.

След като станало ясно, че синът й заминава надалеч, Рита се опитала да навакса пропуснатото време. Взела си една седмица отпуск, за да си направят двамата екскурзия. Качили се на колата и заминали за Уала Уала, да видят Джанет, която била останала в колежа през лятото и работела в библиотеката. Рита изненадала Ленард, като се разплакала зад волана и му казала колко се гордее с него. Като да бил вече зрял мъж, Ленард внезапно прозрял естеството на отношенията си с Рита. Разбрал, че е било естествено майка му да бъде по-привързана към Джанет, поради което е изпитвала чувство за вина и е намирала недостатъци на сина си, за да оправдае предразсъдъците си спрямо него. Дал си сметка също и че — бидейки мъж — е напомнял на Рита за Франк, в резултат на което тя — съзнателно или не — го е държала на разстояние от себе си. Разбирал, че несъзнателно е копирал поведението на Франк и мислено е омаловажавал майка си, така както Франк го правел гласно. С две думи, Ленард разбирал, че отношенията със собствената му майка са били определяни от човек, който е далеч от тях.

Когато дошъл денят да замине за Провидънс, до летището го закарала Рита. Чакали заедно в залата преди полета. Рита — със слънчеви очила, огромни и кръгли според последните модни тенденции, и с шифонен шал на главата — седяла неподвижна като сфинкс.

— Колежът, дето си го избрал, е толкова далеч — отбелязала. — Да го приема ли лично?

— Училището е добро.

— Не е „Харвард“. Никой не е и чувал за него.

— От „Бръшлянената лига“ е! — възразил Ленард.

— Баща ти се интересува от такива неща. Аз — не.

Приискало му се да й се ядоса. Но с новооформения си мозък на възрастен разбирал, че Рита омаловажава избора му единствено и само защото е дръзнал да избере нещо различно от нея. За момент погледнал през нейните очи. Първо я бе напуснал Франк, после Джанет, а сега и той, Ленард. Рита оставала сам-самичка.

Отклони мислите си от темата, защото се почувства натъжен. В първия възможен момент стана от мястото си, прегърна майка си и се отправи към изхода.

Не пророни нито сълза, преди да заеме мястото си в самолета. Извърна глава към люка, за да скрие лицето си. Излитането го развълнува — имаше толкова сила в този акт. Загледа се в двигателя, удивен от мощта, необходима за да бъде отлепено от земята туловището на самолета при такава скорост. Като се отпусна назад на мястото си, затвори очи и си представи как пришпорва двигателите, сякаш притежаваше силата да им даде необходимия тласък. Не погледна пак през люка, докато Портланд не остана далеч зад гърба му.

Отначало имаше чувството, че всички, с които се запознава в колежа, са от Източния бряг. Съквартирантът му Люк Милър се случи от Вашингтон. Момичетата в отсрещната стая — Дженифър Талбот и Стефани Фридмън — съответно от Ню Йорк и Филаделфия. Сред състудентите му в общежитието имаше от Тийнек, Стамфорд, Архърст, Портланд (Мейн) и Колд Спринг. На третата седмица от началото на учебната година Ленард се запозна с Лора Лопес — момиче с лице на Бамби, карамелен тен и безукорна афроприческа, родом от испанския Харлем. Седеше на поляната във вътрешния двор и четеше Зора Нийл Хъстън, когато Ленард се престори, че търси помощ, за да намери пътя до столовата. Попита я откъде е и как се казва, и тя му отговори; попита я каква е разликата между испанския Харлем и обикновения Харлем. „Трябва да си довърша книгата, за часа ми е“, отряза го Лола и продължи да чете.

Единствените представители на Западния бряг, с които се запозна, бяха от Калифорния — друга планета. „Да пазим Калифорния дез-орегонизирана“ — пишеше на стикери върху много от регистрационните табели от Златния щат, на което съседите им отвръщаха със своето мото: „Добре дошли в Орегон. Приятно прекарване. А сега си вървете у дома“. Но поне калифорнийците, с които Ленард се запозна в колежа, знаеха откъде е той. Всички останали — от Юг, Североизток и Средния запад — само питаха за дъжда. „Много ли вали там?“, „Чувал съм, че не спира да вали“, „Как се оправяте с дъжда?“. „Доста по-добре е от Сиатъл“, отвръщаше Ленард.

Не се впечатляваше особено. През август бе навършил осемнайсет и Болестта, сякаш очаквала той да достигне официалната възраст, на която е разрешено да консумира алкохол, започна да го задръства с отрови. Манията причинява основно две неща: държи те буден по цели нощи и ти дава сили за денонощен секс — което, има-няма, си е определението за колеж. Ленард учеше в библиотеката „Рокфелер“ до полунощ всеки ден, подобно на студент от еврейския университет „Йешива“, залягащ над Тората. Удареше ли полунощ, той се отправяше към Западното крило, където купонът бе денонощен и най-често се вихреше в собствената му стая. Милър — бакалавър от „Милтън“, който бе напуснал дома си четири години по-рано, за да работи над дионисиевото начало у себе си, бе прикрепил към тавана две огромни тонколони „Бърместър“. В ъгъла до кревата си държеше огромна бутилка с диазотен оксид, която приличаше на сребристо торпедо. Когато някое момиче всмукнеше от гумения накрайник, тутакси припадаше в обятията на най-близкия младеж като принцеса в премеждие. Ленард установи, че не са му необходими такива военни хитрости. Без дори да полага сериозни усилия, се бе превърнал в желан от момичетата обект. Към декември до слуха му започна да достига информация за списък, разпространяван в момичешката баня в „Еърпорт Лаундж“ — с имената на най-симпатичните състуденти, включително неговото. Една вечер Милър му предаде бележка от дръпната англичанка на име Гуинет, с боядисана червена коса и вещерски, лакирани в черно нокти. На бележката пишеше: „Искам те“.

И го получи. Както го получи всяко друго момиче. Ако трябваше да бъде нарисуван Ленард през първата си година в колежа, то рисунката би изобразявала младеж, който вдига глава измежду два женски крака, само колкото да си дръпне от наргилето с хашиш и да даде правилен отговор в час. Липсата на сън улесняваше двойните връзки. Ленард можеше да се измъкне от нечий креват в пет сутринта, да прекоси до другия край на кампуса и да се вмъкне в друго легло. Всичко вървеше чудесно, оценките му бяха добри, чувстваше се интелектуално и еротично ангажиран — докато по време на сесията не изкара без сън цяла седмица. След последния изпит вдигна купон в стаята си, заспа в леглото с момиче, от чието присъствие на другата сутрин се изненада, не защото не я познаваше (момичето беше Лола Лопес), а защото налегналата го депресия го правеше сляп за всичко друго, освен за собствената му агония. Тя завладяваше всяка клетка от тялото му, кълбо силна болка, уж невидима, която капка по капка изтичаше във вените му като токсичен вторичен продукт от отминалата еуфория.

Този път бе изживял истинска маниакална фаза. Нямаше почти нищо общо с приповдигнатото настроение в гимназията. Манията е душевно състояние толкова опасно, колкото и депресията. В началото обаче се усеща като еуфоричен прилив. Ставаш абсолютно пленителен, най-очарователният на света; всички те обичат. Поемаш нелепи физически рискове, примерно — скачаш от третия етаж на общежитието в пряспа сняг. Без да се замислиш, прахосваш годишната си стипендия за пет дни. В главата ти тече безкраен празник, на който ти си пияният домакин и отказваш да пуснеш гостите да си ходят, сграбчваш ги за яката и ги навиваш: „Хайде де. Още едно!“. И когато хората все пак си тръгнат, излизаш и си намираш други гости, само и само купонът да продължи. Не можеш да спреш да говориш. Всичко, което казваш, е гениално. Винаги ти хрумват най-щурите идеи. Да отскочим до Ню Йорк! Тази нощ! Да се качим на покрива на „Лист Арт“ и да съзерцаваме залеза! Ленард запалваше околните да правят подобни неща. Вкарваше ги в невероятни приключения. Но в един момент нещата започнаха да се обръщат. Имаше чувството, че мозъкът му ще се пръсне. Думите сякаш се променяха в главата му, като преливащи цветове и фигури в калейдоскоп. Продължи да измисля каламбури. Никой нямаше представа какви ги говори. Започна да се ядосва, стана раздразнителен. Забелязваше как хора, които само допреди час се бяха заливали от смях на шегите му, го гледат притеснено, разтревожени за него. И потъваше в нощта или деня — все едно, — и си намираше друга компания, така че безумното парти да продължи…

Като пияница в запой, Ленард получаваше бели петна. Една сутрин се събуди до Лола Лопес в състояние на тотален срив. Лола някак успя да го накара да стане. Поведе го за ръчичка към Здравната служба, успокояваше го, че няма за какво да се притеснява, само да се държи за нея и всичко ще бъде наред.

И прозвуча ужасно жестоко, когато три дни по-късно, вече в болницата, докторът влезе в стаята му и обяви, че болестта, от която Ленард страда, никога няма да отшуми, а само може да бъде „контролирана“, сякаш един осемнайсетгодишен младеж, току-що прекрачил прага на живота, може да избере контрола като вариант за живот.

През септември, когато Маделин и Ленард пристигнаха в „Пилгрим Лейк“, лаймската трева из дюните зеленееше в прекрасни светли тонове. Полюшваше се и полягаше, сякаш пейзажът бе изрисуван японски параван. През мочурищата се процеждаха ручейчета солена вода, клекове се скупчваха на деликатни групички. Тук светът бе смален до основните си елементи — пясък, море, небе — и поддържаше минимум видове дървета и цветя.

Щом летовниците си заминаха и времето застудя, изчистеният пейзаж стана още по-въздействащ. Дюните придобиха сивкави оттенъци, които идеално подхождаха на небето. Дните станаха осезаемо по-къси. Идеална среда за изпадане в депресия. Сутрин, когато Ленард се будеше, навън беше тъмно, както бе тъмно и вечер, когато се прибираше от лабораторията. Вратът му беше толкова надебелял, че ризите му не можеха да се закопчаят догоре. Доказателство, че литият стабилизира настроението, намираше всеки път когато се погледнеше в огледалото и не посягаше да се самоубие. Отвътре му идваше. Беше сигурен, че е прав да го иска. Но не успяваше да събере нужната доза самоненавист.

Това прозрение би трябвало да го накара да се почувства добре, но да се чувства „добре“ също бе извън обсега на възможностите му. Най-хубавите и най-лошите му настроения бяха изравнени и това създаваше усещането, че живее в две паралелни реалности. Беше на увеличена дневна доза литий — 1800 милиграма — със съответните тежки усложнения. Когато по време на седмичния си сеанс в „Мас Дженерал“ — отстояща на час и половина път с кола — се оплакваше на доктор Пърлман, напетият психиатър с лъснало теме повтаряше само: „Търпение“. Пърлман сякаш се интересуваше повече от живота на Ленард в „Пилгрим Лейк“, отколкото от това, че подписът на пациента е треперлив като на деветдесетгодишен старец. Пърлман разпитваше що за човек е доктор Малкиел. Любопитстваше да научи някоя клюка. Ако Ленард бе останал в Провидънс, под грижите на доктор Шиу, вече да бе минал на по-ниска доза, ала сега бе запратен обратно в изходна позиция.

В библиотеката на „Пилгрим Лейк“ Ленард се опита да научи повече за лекарствата, които приемаше. Докато четеше със скоростта на второкласник и буквално си мърдаше устните, разбра, че литиевите соли се използват като средство за борба с колебания в настроението още от деветнайсети век. По-късно, най-вече защото никой не успял да ги патентова, за да прави пари от тях, те били разлюбени. Литият се използвал за лечение на подагра, свръхнапрежение и сърдечни заболявания. Бил основната съставка на напитката „Севън-ъп“ (която първоначално се наричала „лимонена газирана напитка, обогатена с литий“) до петдесетте години на XX век. В ново време се провеждали клинични изпитания за евентуалното прилагане на лития при лечение на Болест на Хънтингтън, Синдром на Турет, клъстърно главоболие, Мениерова болест и хипокалемична периодична парализа. Фармацевтичните компании избрали грешен подход. Вместо да изходят от болестта и да разработят лекарство, с което да я лекуват, те разработвали лекарства, като едва след това се опитвали да измислят за какво биха били подходящи.

И без да чете за лития Ленард знаеше, че от това лекарство става апатичен и безмозъчен. Устата му беше вечно пресъхнала, колкото и да се наливаше с вода, а вкусът в устната му кухина бе все едно смуче железен винт. Една от причините да дъвче тютюн бе желанието да прикрие металическия вкус. Заради тремора на ръцете губеше координация (вече не можеше да играе тенис на маса, нито пък да улавя топка). И колкото и да настояваха лекарите, че причината не била в лития, либидото му значително намаля. Не че беше импотентен или не успяваше да се справи, просто не преливаше от ентусиазъм. Навярно това се дължеше на способността на лекарството да го кара да се чувства непривлекателен и преждевременно остарял. От аптеката в Провинстаун си купуваше не само ножчета за бръснене, ами и антиацид „Миланта“ и противохемороиден препарат „Препарейшън Х“. Излизаше от аптеката, стиснал найлоново пликче, смутен да не би прозрачната материя да разкрие срамното съдържание вътре, поради което притискаше още по-плътно торбичката към напъпилите си цицки във ветровития Кейп Код. Предпочиташе да пазарува от аптеката в Провинстаун, за да избегне супермаркета в лабораторията, където го грозеше опасност да налети на някой познат. За да не поиска Маделин да го придружи, се налагаше да измисля какви ли не извинения, най-неопровержимото от които — естествено — бе Болестта. Не й го казваше в прав текст. Просто измърморваше, че иска да е сам и Маделин го оставяше на мира.

Вследствие на физическата му и душевна неизправност изникна и друг проблем: разпределението на силите във връзката му с Маделин се промени. По-рано тя имаше нужда от него. Изпитваше ревност, когато той разговаряше с други момичета на купон. Изпращаше му предупредителни сигнали, белези за нейната несигурност. Накрая съвсем се предаваше и започваше да му повтаря, че го обича. В отговор той се държеше хладно и сериозно, като си мислеше, че състоянието й на разколебаност и съмнения ще му гарантира още по-голяма привързаност от страна на Маделин. Тя обаче го изненада. Скъса с него от раз. След като тя си тръгна, Ленард съжали за случката с Ролан Барт. Порица се остро, задето се държа като пълен кретен. Посвети цяла серия от сеансите си с Брайс, за да изследва мотивите си. И въпреки че Брайсовият анализ на ситуацията — Ленард се страхува от интимна близост, поради което, воден от импулса си за самосъхранение, се е подиграл на отдадеността на Маделин — бе доста точен, това не върна Маделин при Ленард. Тя му липсваше. Той се чувстваше потиснат. Прояви глупостта да престане да си пие лития с надеждата да се почувства по-добре. Но единственото, което изпитваше, бе безпокойство и страх. Безпокойство, страх и потиснатост. Досади на всичките си приятели, като непрекъснато повтаряше колко му липсва Маделин, как иска да си я върне и как е опропастил най-готината връзка в живота си. Наясно, че на приятелите му им е писнало да слушат все същата драма, редактира монолозите си, донякъде воден от разказваческия инстинкт да разнообразява сюжета, а донякъде и защото по онова време страховете и безпокойствата му бяха станали повече. Така че премина към финансовите си проблеми, и здравословните си проблеми, докато накрая съвсем изгуби нишката на кого какво разказва. Някъде по същото време се появи Кен Ауербах, следван от двама униформени служители на охраната, които отведоха Ленард в Здравната служба. А най-идиотското беше, че когато на следващия ден го прехвърлиха в болницата, той беше бесен. Ядосваше се, че е попаднал в психиатричното отделение, без преди това да е имал възможност да се наслади на едно неподправено, стопроцентово изстъпление. Да не спи три дни и три нощи. Да изчука осем мадами и да шмърка кока, да обръща шотове от корема на стриптийзьорка с прозвището Лунна звезда. Вместо това се бе заключил в апартамента си и се бе заел да прелиства трескаво тефтерчето си с телефони, възползвайки се от добронамереното отношение на приятелите си и спуснал се надолу по спиралата, докато накрая не се озова в психодиспансера при другите откачалки.

Когато три седмици по-късно го изписаха, разпределението на силите във връзката му се оказа коренно променено. Сега нуждаещият се беше той. Вярно, Маделин се върна при него и това беше повече от прекрасно. Но щастието му бе помрачено от непрестанния страх, че ще я загуби отново. На фона на физическата му непривлекателност, красотата на Маделин изпъкваше още по-ярко. Легнал до нея в леглото, той се чувстваше като дундест евнух. Косъмчетата по бедрата му никнеха от възпалени фоликули. Понякога, докато Маделин спеше, Ленард внимателно отмяташе завивките и съзерцаваше искрящата й, розова кожа. Интересно, колко влюбен се чувства изпадналият в нужда. Почти си струва да изпаднеш в нужда. Именно от тази зависимост се опитваше да се опази Ленард цял живот, но вече не можеше да го прави. Бе загубил способността да се държи като задник. Чувстваше се съсипан и това го изпълваше едновременно с въодушевление и страх.

Докато той беше в болницата, Маделин се опита да поосвежи жилището му. Застла леглото с нови чаршафи, сложи пердета на прозорците, а душа в банята прегради с нова розова завеса. Изми старателно всички подове и плотове. Увери го, че с удоволствие се мести при него и че и бездруго е искала да се отърве от Оливия и Аби. Но по време на дългото и горещо лято той започна да си дава сметка какво, с течение на времето, би могло да отегчи Маделин във връзката й с почти безпаричния Ленард. Всеки път, когато от тостера изпълзеше хлебарка, на Маделин й се повдигаше. Под душа влизаше със сандали, за да се пази от мухъла. Първата седмица след изписването на Ленард не се отделяше от него. Но след това започна да ходи до библиотеката или да се вижда с възрастния си дипломен ръководител. На Ленард не му беше приятно тя да излиза. Подозираше, че причината да го прави не е любовта й към Джейн Остин или професор Сондърс, а желанието й да смени компанията. Освен посещенията в библиотеката, тя играеше тенис два-три пъти седмично. Един ден се опита да я разубеди с довода, че е твърде горещо за тенис. И предложи в замяна двамата да отидат на кино в климатизиран салон.

— Нужно ми е движение — каза Маделин.

— Аз ще те раздвижа — направи опит да се похвали той, но думите му прозвучаха изпразнени от съдържание.

— Нямам това предвид.

— Защо винаги играеш с мъже?

— Ами мъжете могат да ме победят. Искам истинско състезание.

— Ако го бях казал аз, щеше да ме наречеш сексист.

— Виж, ако Крис Евърт[4] живееше в Провидънс, щях да играя с нея. Само че всички момичета, които познавам, са слабачки.

Ленард съзнаваше как звучат думите му. Беше станал копие на всичките си досадни гаджета преди Маделин. За да сложи край на препирнята, се намуси и в последвалата тишина тя си взе ракетата и тубуса с топки и излезе.

Щом вратата хлопна, той изтича до прозореца. Проследи с поглед как тя излезе от входа с белите си кецове, с вързана на тила коса и накитник на ръката, с която изпълняваше сервис.

Има нещо в тениса — аристократичната му церемониалност, превзетото мълчание, което налага на зрителите, претенциозното изискване да се казва „любов“ вместо нула и „дявол“ вместо равни[5], непристъпното пространство на самия корт, където само двама души имат право да се движат свободно, невъзмутимият като кралски часови страничен съдия и угоднически притичващото момче, което събира топките — всичко това го превръща в спорт, подлежащ на много укори. Невъзможността Ленард да сподели тези размисли с Маделин, без това да я ядоса, говореше за социалната пропаст помежду им. Край къщата му в Портланд имаше обществен тенис-корт, стар и напукан, почти през цялото време полунаводнен. Двамата с Годфри обичаха да ходят там да пушат трева. И това беше най-близкият контакт на Ленард с тениса. За разлика от него, в продължение на две седмици през юни и юли Маделин ставаше всяка сутрин, за да гледа „Закуска в Уимбълдън“ на портативното „Сони Тринитрон“, което беше пренесла в квартирата на Ленард. От матрака той вяло я наблюдаваше как гледа мачовете и дъвче английски мъфини. Там й беше мястото на Маделин: на „Уимбълдън“, на централния корт, да прави реверанс на кралицата.

Гледаше я как гледа „Уимбълдън“. Беше му приятно да го прави. Не искаше тя да си тръгва. Напуснеше ли го, той пак щеше да остане сам, както някога, докато растеше в къщата със семейството си, както в главата си — и често в сънищата си, — както в стаята си в психиатричното отделение.

Почти не си спомняше първите дни в болницата. Сложиха го на „Торазин“ — антипсихотик, който го вадеше от строя. Спеше по четиринайсет часа. Преди да го приемат в отделението, старшата сестра прибра всичко остро от багажа му (ножче за бръснене, нокторезачка). Взе му и колана. Попита го дали носи нещо ценно и Ленард й подаде портфейла си с шест долара в него.

Събуди се в малка стая, самостоятелна, без телефон или телевизор. На пръв поглед изглеждаше като обикновена болнична стая, но той постепенно започна да забелязва разликите. Рамката на леглото и пантите на масичката с падащ плот в съседство бяха заварени, без винтове или болтове, които пациентът би могъл да развие и да се нарани с тях. Куката на вратата не беше фиксирана, а висеше вързана на ластик, който се разпъваше при увесване на тежест и така предотвратяваше възможността някой да поиска да се обеси на него. На Ленард не му се позволяваше да затваря вратата. Ключалка нямаше — така беше навсякъде в отделението, включително в кабинките на тоалетната. Тук наблюдението беше основна дейност: наблюдаваха го непрестанно. Странното беше, че това му действаше успокоително. Сестрите не се изненадваха от състоянието му. Не им хрумваше да го винят. Отнасяха се с него така, все едно се беше наранил при падане или катастрофа. Техните полуапатични грижи вероятно помогнаха повече от всичко — дори от лекарствата, — за да успее Ленард да преплува през тези първи мрачни дни.

Ленард беше „доброволно приет“, тоест можеше да си тръгне, когато пожелае. Но подписа формуляр за съгласие, с което се задължаваше да уведоми болничната администрация 24 часа преди евентуално напускане. Съгласи се да приема лекарства, да спазва правилника в отделението, да се съобразява с изискванията за чистота и хигиена. Подписа всичко, което му дадоха. Веднъж седмично му се позволяваше да се бръсне. Една санитарка му носеше еднократно ножче за бръснене и стоеше до него, докато той приключи, след което прибираше ножчето. Ежедневието му беше строго разграфено — ставане в шест, закуска, последвана от цяла поредица дейности: терапия, групова терапия, тренировки, а следобед — часове за свиждане. Лампите гасяха в девет.

Всеки ден доктор Шиу се отбиваше да побъбрят. Шиу беше миньонче с пергаментова кожа, стоеше винаги нащрек. Основното, което я интересуваше, бе склонен ли е Ленард към самоубийство, или не.

— Добро утро, Ленард, как се чувстваш днес?

— Изтощен. Потиснат.

— Мислиш ли за самоубийство?

— Не ефективно.

— Това шега ли беше?

— Не.

— Някакви планове?

— Моля?

— Възнамеряваш ли да се самонараниш? Представяш ли си такива неща? Таиш ли подобни намерения?

— Не.

Оказваше се, че страдащите от маниакална депресия са по-склонни към самоубийство от хората с „обикновена“ депресия. Приоритет номер едно на доктор Шиу беше да опази живота на пациентите си. Следващо по важност беше да направи необходимото за подобряване на състоянието им, дотолкова, че да напуснат болницата преди изтичането на трийсетдневната им медицинска застраховка. Преследването на тези цели (по ирония на съдбата наподобяващи характерното за манията фиксиране в една посока) водеше до сляпата вяра на Шиу в медикаментозната терапия. По подразбиране предписваше на шизофрениците „Торазин“ — лекарство, популярно като „лоботомия с химически средства“. Всички останали получаваха успокоителни и препарати за стабилизиране на настроението. Ленард прекарваше сутрешната си терапия със специализанта по психиатрия, с когото обсъждаха предписаните лекарства. Как му „понася“ валиума? Гади ли му се? Получава ли запек? Да. Торазинът можел да причини късна дискинезия (повторителни движения, често включващи устата и устните), но това често било само временно. Специализантът предписваше на Ленард допълнителни лекарства, които да преборят страничните ефекти от основната терапия, след което — без да го попита как се чувства — го изпращаше да си ходи.

Клиничният психолог Уенди Нюман поне се интересуваше от емоционалната история на Ленард, но с нея се виждаха само на груповата терапия. Насядали на сгъваемите столове в заседателната зала, те представляваха разнородна група, в която имаше както пациенти с биполярно разстройство като Ленард, така и наркомани и алкохолици — съвършената демокрация на провала. Имаше по-възрастни бели мъже с татуировки на „Безследно изчезнал“, както и черни типове, които по цял ден играеха шах, счетоводителка на средна възраст, която поркаше колкото цял английски отбор по ръгби, плюс дребничка млада жена с певчески амбиции, чиято душевна болест бе придобила вид на желание десният й крак да бъде ампутиран. За да подхранват дискусията, си подаваха една книга — опърпано томче с твърди корици и парцаливо гръбче. Заглавието му беше „Отвъд мрака има светлина“ и съдържаше личните разкази на хора, възстановили се от психично заболяване, или такива, които са намерили начин да живеят с хроничната болест. Произведението беше едва ли не превърнато в култ, макар да не си го признаваха. Седяха в неприветливо осветената с луминесцентни лампи зала, всеки прочиташе на глас един абзац и подаваше книгата на следващия. За част от участниците това беше тайнствен предмет. Произнасяха грешно думата „божество“. Не знаеха какво е „мастия“. Четивото беше доста остаряло. Някои от авторите наричаха депресията си „блус“ или „черното куче“. Щом му дойдеше редът, Ленард прочиташе своя абзац бавно и с дикция, която даваше ясно да се разбере, че четящият е попаднал в болницата направо от Колидж Хил. През онези първи дни той живееше с впечатлението, че психичните разстройства признават йерархията, че той, Ленард Банкхед, е по-висша форма на пациент с биполярно разстройство. Ако справянето с душевно заболяване се състоеше от две части — лекарства и терапия, — и ако терапията минаваше толкова по-бързо, колкото по-умен е пациентът, то тогава голяма част от членовете на групата бяха в неизгодно положение. Те почти нямаха спомен какво се е случило в живота им, камо ли да направят връзки между събитията. Един от мъжете имаше изявен лицев тик, който сякаш буквално разбъркваше мислите в главата му. Човекът се присвиваше и забравяше какво е започнал да казва. Проблемите му бяха физиологични — основните му мозъчни връзки бяха повредени. Да го слушаш, бе като да си настроил радиото между станциите: мине се не мине и в мисълта му ще се намести несвързана фраза. Ленард проявяваше уважение, като слушаше с внимание и съчувствие, докато останалите пациенти споделяха за живота си. Опитваше се да намери утеха в думите им. Но онова, за което си мислеше най-натрапчиво, беше, че те са далеч по-зле от него. Това внушение му помагаше да се почувства по-добре и затова го поддържаше у себе си. В един момент обаче идваше неговият ред да разкаже история, отваряше си устата и оттам се изливаха добре модулирани, приятно оформени глупости. Говореше за събитията, довели до срива. Рецитираше цели пасажи от „Диагностичен и статистически наръчник на психичните разстройства III“, които очевидно бе научил наизуст, без да полага усилия. Демонстрираше умствените си качества, понеже така беше свикнал. Не можеше да се спре.

И точно тогава Ленард осъзна нещо ключово за състоянието си. Колкото си по-умен, толкова по-зле за теб. Колкото по-остър е умът ти, толкова по-болезнено те прорязва. Например, докато говореше, Ленард забелязваше как Уенди Нюман кръстосва ръце пред гърдите си, сякаш за да се защити от откровено лицемерните изявления, с които той я заливаше. За да я спечели обратно на своя страна, той си признаваше: „Вземам си думите назад. Лъжа. Това правя — лъжа. Типично е за болестта ми“. И наблюдаваше Уенди, за да види дали се е вързала, или продължава да го слуша скептично. Колкото по-отблизо наблюдаваше реакциите й, толкова повече се отдалечаваше от изричането на истината за себе си, докато накрая замлъкваше, почувствал се смутен и пламнал в червенина — грозното лице на опровержението.

Същото се случваше и на сеансите му с доктор Шиу, само че по различен начин. Седнал в скърцащия фотьойл в кабинета й, Ленард не се фиксираше върху школувания си изказ. Но мисълта му продължаваше да анализира точка по точка протичащото състезание. За да бъде изписан от болницата, трябваше да демонстрира недвусмислено, че не го влече към самоубийство. Той обаче знаеше, че доктор Шиу следи под лупа всеки опит да се прикрие суицидно намерение (склонните към самоубийство са изключителни тактици, що се отнася до сдобиване с възможността да посегнат на живота си).

Ето защо Ленард не искаше да звучи прекалено оптимистично. В същото време не искаше и да дава вид, че не се подобрява. Докато отговаряше на въпросите на докторката, имаше чувството, че е на разпит заради извършено престъпление. Винаги когато имаше възможност, се стараеше да говори истината, но когато истината не му беше изгодна, я разкрасяваше, или директно лъжеше. Забелязваше всяка промяна в изражението на доктор Шиу и я тълкуваше като благоприятна или неблагоприятна, след което, съобразно направеното заключение, предприемаше следващата си стъпка. Често си представяше, че човекът, даващ отговори от скърцащия фотьойл, е кукла на конци, управлявана от Ленард; и че това е валидно за целия му живот; и че животът му е станал толкова обвързан с управляването на куклата, че той, вентрилогът, вече няма своя идентичност, превърнал се е в ръката, пъхната в търбуха на куклата.

Свижданията не му носеха облекчение. Приятелите, които наминаваха, се деляха на две групи. В едната влизаха преиграващите — предимно момичета, които се отнасяха с Ленард предпазливо и внимателно, все едно се бояха да не го счупят, а в другата бяха шегаджиите — предимно момчета, които си мислеха, че най-добрият начин да му се помогне, е като се майтапят със самата идея за свиждане в болница. Джери Хайдман му донесе сладникава картичка за скорошно възстановяване, Рон Луц — хелиев балон с нарисувано усмихнато човече на него. По казаното от приятелите му по време на тези посещения Ленард постепенно започна да съди, че за тях да си диагностициран с маниакална депресия е равносилно на това да се чувстваш „депресиран“. Явно си представяха, че е нещо като да си в лошо настроение, само че малко по-сериозно. И като така се стараеха да му оправят настроението. Носеха му шоколади. Съветваха го да си припомни всичко хубаво в живота си.

Както можеше да се очаква, нито майка му, нито баща му дойдоха да го видят. Франк се обади веднъж — Джанет му беше дала номера. В хода на краткия разговор (други пациенти чакаха на опашка, за да използват телефона на етажа), Франк на три пъти каза на Ленард да „задържи така“. Покани го на гости в Брюксел, щом се почувства по-добре. Сподели, че обмисля да се премести да живее в Антверпен, в къща лодка. „Ела ми на гости и ще си направим малко пътешествие с лодката из каналите“, каза той преди да затвори. Рита се оправда с дисковата си херния (за пръв път се споменаваше), поради която не можела да го посети. Но пък се беше чула с доктор Шиу и една вечер се обади на Ленард на телефона в сестринската стая. Беше късно, към десет, но нощната сестра му позволи да приеме разговора.

— Ало?

— Какво да те правя, Ленард? Какво? Кажи ми.

— В болницата съм, мамо. В психиатричното отделение.

— Зная, Ленард. Затова се обаждам, за бога. Докторката ми каза, че си спрял да си пиеш лекарствата.

Ленард потвърди с мълчание.

— Какво ти става, Ленард? — попита Рита.

У него се надигна гняв. За момент се почувства като едно време.

— Ами, да видим. Първо, родителите ми са алкохолици. Собствената ми майка навярно също страда от маниакална депресия, само дето не е официално диагностицирана. От нея съм го наследил. И двамата страдаме от същата форма на заболяването. Не сме от тези, които си сменят настроението рязко. Преминаваме от радост към тъга в рамките на няколко часа. Носим се на тези бавни вълни, редуващи еуфория и депресия. Мозъкът ми изпитва химическа недостатъчност и важните за регулиране на настроенията ми невротрансмитери в един момент изключват, а в следващия са в изобилие. По генетични причини съм биологично увреден, а психологическите травми са ми нанесени от родителите; общо взето, това ми е, мамо.

— И продължаваш да се държиш като едно голямо бебе всеки път, когато се разболееш — заключи Рита. — Спомням си как не се спираше, дори да си с настинка.

— В случая не е настинка.

— Знам. — Рита за пръв път прозвуча смирена и загрижена. — Този път е сериозно. Говорих с докторката. Притеснявам се за теб.

— Не ти личи.

— Напротив. Притеснявам се. Но, Ленард, скъпи, чуй ме. Вече си голям човек. Предишния път, когато се случи, и ми съобщиха, че си в болницата, хукнах презглава. Нали? Но не мога да търча презглава до края на живота си всеки път, когато забравиш да си изпиеш лекарството. Това е положението, знаеш. Просто си забравил.

— Вече бях болен — каза Ленард. — Затова престанах да си пия лития.

— Няма логика. Ако си беше пил лекарството, нямаше да се разболееш. А сега ме чуй, Ленард, скъпи. Вече не си на моята медицинска застраховка. Осъзнаваш ли го? Щом навърши двайсет и една, те махнаха от полицата ми. Не се тревожи. Ще платя за болницата. Този път ще го направя, макар да не се къпя в пари. Да не мислиш, че баща ти ще си мръдне пръста? Не. Аз ще го направя. Но щом те изпишат, ще трябва да си направиш собствена медицинска застраховка.

Докато я слушаше, Ленард усети как безсилието му ескалира. Стисна телефонната слушалка, пред очите му притъмня.

— Как си представяш, че ще си направя застраховка, мамо?

— Какво искаш да кажеш? Завършваш колежа и си намираш работа — като всеки друг.

— Няма да завърша! — изкрещя Ленард. — Имам да вземам още три изпита!

— Ами вземи ги тогава. Трябва да започнеш сам да се грижиш за себе си, Ленард. Чуваш ли ме? Вече си голям и аз не мога да го правя. Пий си лекарствата, за да не се случва пак.

Вместо да дойде в Провидънс лично, майка му изпрати Джанет. Сестра му пристигна един уикенд със самолет от Сан Франциско, където се беше хванала на работа като продавачка във веригата луксозни магазини „Гъмпс“. Живееше с по-възрастен мъж, разведен, който имаше къща в Саусалито, и спомена, че щяла да пропусне някакъв рожден ден, както и че имала ужасен шеф — само и само да покаже на Ленард каква жертва е направила, за да дойде и да му подържи ръката. Джанет явно искрено вярваше, че проблемите й са по-сериозни от всичко, което се случва на брат й. „И аз мога да изпадна в депресия — каза му. — Но не си го позволявам.“ Някои от другите пациенти в залата за свиждане видимо я притесниха и тя през цялото време си гледаше часовника. Когато най-сетне си тръгна в неделя, и двамата изпитаха облекчение.

Последните изпити вече бяха започнали. Потокът от посетители на Ленард изтъня до един-двама души на ден. Ежедневието му се разпредели на пуш-паузи. Следобед и вечер старшата сестра раздаваше цигари и пурети. Дъвченето на тютюн не се позволяваше, затова Ленард вземаше каквото пушеха неговите връстници Джеймс и Морис — тънки влажни пурети на име „Бекудс“, които се продаваха увити в целофан. В асфалтиран двор, заобиколен от висока ограда, те си подаваха единствената запалка и палеха пуретите си. „Бекудс“ бяха сладки на вкус и достатъчно силни. Ленард пафкаше бавно, крачеше напред-назад и гледаше небето. Изживяваше се като Птичаря от Алкатрас[6], само че без птиците. С течение на времето започна да се чувства значително по-добре. Доктор Шиу отдаваше подобрението на лития. Ленард обаче си мислеше, че е по-скоро свързано с добрия стар никотин, с това, че има възможност да излиза на въздух и да съзерцава как самотен облак се стеле по небето. Понякога чуваше клаксони на автомобили, глъчка на деца, а един път му се счу звук като от профучаване на бърза топка, изпратена от бухалка през близкото игрище за бейзбол — звук, който мигновено го успокои: плътното прилепване на дърво в кожа. Ленард си спомни какво е да играеш в Малката лига и да реализираш перфектна топка. Това бе началото на неговото възстановяване. Самият спомен за това, че някога, преди много време, щастието е било нещо тъй простичко.

И тогава в отделението се появи Маделин, пропуснала церемонията по дипломирането, и на Ленард му бе достатъчен един поглед, за да осъзнае, че иска да се върне към живота.

Имаше само един проблем. Отказваха да го изпишат. Доктор Шиу продължаваше да се презастрахова и да отлага момента. И той продължи да ходи на груповите терапии и да рисува в часовете по арт-терапия, и да играе бадминтон и баскетбол в салона.

На груповите сеанси идваше една пациентка, която направи на Ленард дълбоко впечатление. Казваше се Дарлийн Уайдърс. Беше огън жена, сядаше с крака, вдигнати на сгъваемия стол, обгърнала коленете си, винаги вземаше думата първа.

— Здравейте, казвам се Дарлийн. Аз съм наркоманка и алкохоличка и страдам от маниакална депресия. За трети път съм хоспитализирана заради депресията. Тук съм вече три седмици и, госпожо Нюман, готова съм да си тръгна когато кажете.

Усмихваше се широко. И всеки път горната й устна се загъваше така, че отдолу се провиждаше лъщяща розова ивица. Близките й бяха измислили прякор Тройната устна. Голяма част от времето си в групата Ленард посвещаваше на това да дебне усмивката на Дарлийн.

— Тази история ми е близка, понеже авторката твърди, че депресията й се дължи на ниската самооценка — започна Дарлийн. — Боря се с това всеки ден. Например, в последно време не се харесвам заради сегашната ми връзка. Когато влязох в болницата, имах сериозна връзка. Но откакто съм вътре? Приятелят ми не е звъннал нито веднъж. Нито ми е идвал на свиждане, нито нищо. Тази сутрин се събудих и адски ми беше мъчно за мене си. К’ва си дебела, Дарлийн. Не си достатъчно готина. Зат’ва не идва да те види. После обаче се замислям за онзи и знаете ли к’во… Дъхът му смърди. Без майтап! Всеки път щом ме приближи, усещам вонящия му спарен дъх. За какво ми е връзка с човек, който не си мие зъбите, не си поддържа устата? И ми светна един отговор: Защото така се виждаш ти самата, Дарлийн. Толкова не си вярваш, че се хващаш с първия срещнат.

Дарлийн вдъхваше надежда на цялото отделение. Често сядаше в ъгъла и си припяваше нещо.

— Какво си пееш, Тройна устна?

— Пея си, за да не плача. Пробвай и ти, вместо да си такъв унил.

— Кой казва, че съм унил?

— Унинието не прикрива скапаняка в теб! Трябва да ти измислят специална нова диагноза. Кисело-лицево разстройство. От това страдаш.

Според историята, която разказваше в групата, Дарлийн прекъснала училище след десети клас. Била насилвана от втория си баща и се махнала, щом навършила седемнайсет. Известно време била проститутка в Източен Провидънс — тема, която разнищи в детайли веднъж, след което никога повече не спомена. Преди да навърши двайсет, вече била закачена за хероин и алкохол. Беше си поставила за цел да се откачи и от двете.

— Значи, друсах, за да притъпя болката. Така се заковавах, че не знаех на кой свят съм. Не след дълго си изгубих работата, апартамента. Всичко. Животът отиде на кино. Накрая се пренесох при сестра ми. Тя пък има куче, Гроувър. Няк’ва кръстоска с питбул. Понякога вечер, като се прибирах в апартамента на сестра ми, извеждах Гроувър на разходка. Без значение колко е късно. Като разхождаш питбул, никой не те закача. Вървиш си по улицата и народът вика: леле, да бегаме! Значи, двамата с Гроувър забивахме към едно гробище, щото имаше трева. Та една вечер се мотаме зад църквата, аз съм на черешата, нормално, и го гледам Гроувър, той ме зяпнал такъв, и вика: „Що се съсипваш, Дарлийн?“. Заклевам се! Знам, че всичко ми е в главата. Ама все тая, верно беше. Излезе от устата на кучето! На другия ден заминавам на доктор, а оня ме праща в „Сънбийм Хауз“, и после, ей ме на, вкараха ме тука. Даже не ме пуснаха да си ида до вкъщи. Набутаха ме право в стая за детокс. После, като се изчистих, ме трясна депресията. Сякаш беше дебнала да се откача от дрогата и пиячката, че да ми го натресе четвъртит. Сори за езика, госпожо Нюман. Изкарах в „Сънбийм“ три месеца. Преди две години. И ей ме пак тука. В последно време стана малко напечено — и с кинтите, и емоционално. Животът ми е по-приличен, ама не и по-лек. Трябва да си действам по графика и да се чистя от дрогите, а и да си пия лекарствата за болестта. Между наркотиците и депресията научих едно: депресията е много по-кофти тръпка. Депресията не я махаш от себе си просто ей така. От депресия не се чистиш. Депресията е като синина, която не минава. Белег в мозъка. Трябва адски да внимаваш да не докосваш охлузеното. Обаче то си остава там завинаги. Това исках да ви кажа. Благодаря, че ме изслушахте. Мир вам.

Ленард не се изненада, че Дарлийн е религиозна. Хората, останали без надежда, често са религиозни. Но Дарлийн не изглеждаше слаба, лековерна или глупава. Макар често да говореше за своята „по-висша сила“, а понякога и за „по-висшата ми сила, която съм избрала да наричам Бог“, изглеждаше забележително разумна и интелигентна — човек, който не съди околните. Когато Ленард говореше пред групата, разгръщайки дългия, заплетен камшик на глупотевините си, често поглеждаше и виждаше как Дарлийн го слуша насърчително, все едно от устата му не излизаха врели-некипели, или пък дори да излизаха, Дарлийн сякаш разбираше какво го кара да ги говори, да ги изкара от организма си, за да може да открие нещо истинско и значимо за себе си. Повечето пациенти с наркотични и други зависимости бяха избрали да се обърнат към религията, включена в програми от дванайсет стъпки. Уенди Нюман имаше вид на светска дама, човеколюбец, ако Ленард изобщо бе виждал такъв, но никога не разкриваше картите си, което със сигурност беше правилният подход. Беше очевидно, че всички в отделението едва се крепят. Никой не искаше да каже или направи нещо, което би могло да възпрепятства нечие възстановяване. Като така, отделението не приличаше ни най-малко на външния свят и го превъзхождаше в морално отношение.

За самия Ленард обаче беше непосилно да вярва в Бог. Ирационалността на религиозната вяра бе видима за него много преди прочитането на Ницше да потвърди предположенията му. Единственият курс по вероучение, който бе избрал в колежа, представляваше доста популярен сред студентите аналитичен курс, наречен „Въведение в Източната религия“. Ленард не можеше да си спомни защо го записа. Беше през есенния семестър след диагностицирането му през пролетта и той бе решил да забави темпото. Седеше в дъното на претъпканата аула, четеше най-малко половината от задължителната литература и ходеше редовно на занятия, но никога не вземаше думата. От курса си спомняше най-вече едно момче, което идваше в клас с развлечени костюми втора употреба и протрити обувки — приличаше на нещо средно между пиян проповедник и Том Уейтс. Носеше черно куфарче с метални ъгли, в което спокойно би могло да има петдесет хиляди долара кеш, а не издание с меки корици на „Упанишадите“ под редакцията на Мирча Елиаде и недояден сандвич на няколко ката, увит в хартиена салфетка. Това, което Ленард харесваше у младежа, бе деликатният начин, по който онзи коригираше наивните мнения, обсъждани на семинарната маса. Класът се състоеше предимно от социално активни младежи, вегетарианци с гащеризони и ръчно боядисани тениски. Хлапетата вярваха, че Западната религия е отговорна за всичко лошо на света: насилието над земята, кланиците, опитите с животни, докато Източната религия е изцяло екологична и пацифистка. Ленард нямаше нито желание, нито енергия да спори по тези въпроси, но се радваше, че Младия Том Уейтс го прави. Например, по време на обсъждането на правилото за ненавреждане „Ахимса“, Младия Уейтс отбеляза, че Проповедта на планината в общи линии казва същото. За Ленард беше впечатляваща и вметката, че Шопенхауер се е опитал да привлече интереса на Западния свят към ведическото познание още през 1814 година и че двете култури са били смесени доста дълго време. Младежът непрекъснато повтаряше едно и също — че истината не принадлежи на никоя вяра и ако човек се вгледа внимателно, ще открие място, където всички религии са едно.

Случваше се и да се отклонят от темата. Веднъж някой спомена Ганди и как вярата му в ненасилието е вдъхновила Мартин Лутър Кинг, което довело до създаването на Акта за граждански права. Тезата на лектора беше, че не друг, а един хиндуист е превърнал Америка — тази така наречена „християнска“ нация — в по-справедливо и демократично място. Тук Младия Уейтс се обади:

— Ганди е бил повлиян от Толстой.

— Моля?

— Ганди е заимствал философията за ненасилието от Толстой. Кореспондирали са си.

— Хм, Толстой не е ли живял някъде през XIX век?

— Починал е през 1912 година. Ганди му е пращал фенски писма. Наричал е Толстой своя „велик учител“. По принцип е така: Мартин Лутър Кинг е взел идеята за ненасилие от Ганди. Обаче Ганди я е заимствал от Толстой, който я е почерпил от християнството. Тоест, философията на Ганди по нищо не се различава от християнския пацифизъм.

— Да не твърдиш, че Ганди е християнин?

— На практика — да.

— Да, ама не. Християнските мисионери са се опитвали да го покръстят. Но не им се е получило. За Ганди са немислими неща като Възкресение и Непорочно зачатие.

— Това не е същността на християнството.

— Напротив!

— Това са просто митове, покълнали от основополагащите идеи.

— Но християнството е пълно с митове. Затова будизмът е далеч по-добър. Той не те задължава да вярваш в каквото и да било. Дори не се налага да вярваш в Бог.

Младия Уейтс почука по куфарчето си, преди да отговори.

— Когато Далай Лама умре, тибетските будисти вярват, че духът му се преражда в някое бебе. Монасите тръгват да кръстосват страната надлъж и нашир и оглеждат всички новородени, за да познаят кое е. Носят лични вещи на починалия Далай Лама, които провесват над лицето на бебето. В зависимост от реакцията, по силата на таен процес — който не разкриват пред никого — избират новия Далай Лама. И не е ли удивително, че точното бебе се ражда винаги в Тибет, където монасите могат да го открият, вместо, да речем, в Сан Хосе? И бебето винаги е момче?

Тогава, омагьосан от Ницше (и полузаспал), Ленард не пожела да се включи в спора и да сложи на масата най-важния аргумент: въпросът не е в това, че религиите не са еднакво силни, а в това, че са еднакво нелепи. Щом семестърът свърши, той забрави за Том Уейтс. Не се беше сещал изобщо за него цели две години, докато не започна да излиза с Маделин и веднъж не откри сред купчина снимки в чекмеджето на бюрото й доста голям брой снимки на Младия Уейтс. Смущаващо голям брой всъщност.

— Кой е този? — попита Ленард.

— Мичъл.

— Кой Мичъл?

— Граматикус.

— Вярно, Граматикус! Карахме заедно един курс по история на религията.

— Не се учудвам.

— Гадже ли ти е бил?

— Не! — възрази Маделин.

— Изглеждаш спокойна с него. — Вдигна една снимка, на която Граматикус беше положил къдрите си в скута й.

Маделин взе снимката, намуси се и я върна обратно в чекмеджето. Обясни, че се познава с Граматикус от първи курс, но се били скарали. Когато Ленард се поинтересува за причината, Маделин призна, че двамата с Граматикус имали платоническо приятелство, поне от нейна страна, но с времето можело да се каже, че той залитнал по нея и чувствата му били наранени, защото тя не отвърнала подобаващо.

Навремето тази информация не смути Ленард. Постави Граматикус на животинската скала — според големината на рогата му — и написа безусловна червена точка на себе си. В болницата обаче, когато разполагаше с цялото време на света, Ленард започна да се пита дали това е цялата истина. Представяше си сатироподобната фигура на Граматикус да възсяда Маделин изотзад. Картината как онзи чука Маделин или как Маделин го поема съдържаше точната смесица от болка и възбуда, които можеха да изтръгнат Ленард от умъртвеното му в сексуално отношение състояние. Поради причини неизвестни на Ленард — но навярно свързани с необходимостта от самоунижение, — идеята, че Маделин му изневерява палаво с Граматикус го възбуждаше. За да убие скуката в болницата, се измъчваше с тази извратена фантазия и мастурбираше в кабинката на тоалетната, като придържаше незаключващата се врата със свободната си ръка.

Дори когато двамата с Маделин се събраха, Ленард продължи да се измъчва по този начин. В деня, когато го изписаха, една сестра го придружи до изхода и той се качи в новата кола на Маделин. Седнал на пасажерското място, със закопчан колан, той се чувстваше като новородено, което Маделин за пръв път отвежда у дома. Докато Ленард беше в болницата, градът бе станал значително по-зелен. Изглеждаше прекрасен и ленив. Студентите си бяха заминали и Колидж Хил бе безлюден и спокоен. Маделин ги закара до апартамента му. Заживяха заедно. И понеже Ленард не беше бебе, понеже беше съвсем пораснало болно копеле, преживяваше всяко отсъствие на гаджето си, като си я представяше как прави свирка на партньора си по тенис в съблекалнята или е полегнала върху купчини с книги в библиотеката. Един ден, седмица след завръщането на Ленард, Маделин спомена, че на сутринта на дипломирането се засякла с Граматикус и се сдобрили. Граматикус се бил прибрал да живее при родителите си, но Маделин бе провела доста телефонни разговори, докато Ленард беше в болницата. Успокои го, че ще плати всички извънградски и ето че Ленард се улови да проверява разпечатката от сметката на телефонната компания и да търси обаждания с код от Средния запад. Наскоро, притеснително, Маделин се беше затворила с телефона в банята и бе провела дълъг разговор, като по-късно се оправда, че не искала да му пречи. (Да му пречи да прави какво? Да си лежи в леглото и да качва килограми като теле за угояване? Или да чете един и същи параграф от „Антихристът“, който вече беше прочел три пъти?)

В края на август тя отиде с колата до Притибрук, за да се види с родителите си и да си вземе някои вещи. Няколко дни след като се върна, спомена небрежно, че се натъкнала на Граматикус в Ню Йорк — бил на път за Париж.

— Натъкнала си се на него просто ей така? — попита Ленард от матрака.

— Да, бях с Кели. Срещнахме го в един бар, където тя ме заведе.

— Чука ли го?

— Моля!

— Може да си го изчукала. Може би ти трябва мъж, който не се тъпче с промишлени количества литий.

— Божичко, Ленард, вече ти казах. Той не ме интересува. Докторката спомена, че може изобщо да не е свързано с лития, нали?

— Докторката казва какво ли не.

— Моля те, направи нещо за мен. Не ми говори така. Не ми харесва. Става ли? Звучи адски гадно.

— Извинявай.

— В депресия ли изпадаш? Звучиш ми потиснат.

— Не. Нищо ми няма.

Маделин легна до него и го обви с тялото си.

— Нищо ли ти няма? Не усещаш ли това? — Плъзна длан върху дюкяна му — Така как е?

— Приятно.

За известно време като че сработи, но не задълго. Ако вместо да бъде опипван от Маделин, Ленард си бе представил как тя докосва Граматикус, можеше и да свърши. Но реалността вече не му беше достатъчна. И този проблем беше по-голям и по-дълбок дори от болестта му — проблем, с който не можеше дори да започне да се занимава. Затова затвори очи и прегърна плътно Маделин.

— Извинявай — каза. — Много извинявай.

Ленард се чувстваше по-добре в компанията на хора в неговото положение. В хода на лятото поддържаше връзка с част от пациентите, с които се бе запознал в болницата. Дарлийн се беше изнесла в апартамента на своя приятелка в Източен Провидънс и Ленард й ходи на гости няколко пъти. Видя му се хиперактивна. Не можеше да се свърти на едно място и говореше нонстоп, без да казва почти нищо. Непрекъснато повтаряше „Е, Ленард, значи си добре?“, без да дочака отговора му. Няколко седмици по-късно, в края на юли, звънна сестрата на Дарлийн — Кимбърли, за да му каже, че Дарлийн не си вдига телефона. Отидоха заедно до апартамента на Дарлийн, където я завариха във вихъра на психично изстъпление. Беше си внушила, че съседите кроят планове да я изхвърлят от сградата. Пускали слухове за нея пред хазяина. Страхувала се да излиза дори за да си изхвърли боклука. Жилището вонеше на развалена храна, Дарлийн пак беше започнала да пие. Ленард се обади на доктор Шиу и й обясни положението, докато Кимбърли убеждаваше Дарлийн да си вземе душ и да се преоблече. Криво-ляво успяха да прикоткат облещената от страх Дарлийн да се качи в колата и я закараха в болницата, където доктор Шиу подготвяше документите й за повторно хоспитализиране. Ленард започна да й ходи на свиждане всеки ден. Дарлийн почти през цялото време блуждаеше с отсъстващ поглед, но на него му действаше успокоително да ходи да я вижда. Докато беше там, забравяше за собствените си проблеми.

Единственото, което продължи да крепи Ленард до края на лятото, беше планът да замине за „Пилгрим Лейк“. В началото на август се получи пощенски плик от лабораторията. Вътре, на красиво отпечатани листа, всяко щамповано с красива заглавка с детайлна информация, намери личния си пакет за ориентация. Имаше също така и писмо, адресирано до „Господин Ленард Банкхед, научен сътрудник“ и подписано лично от Дейвид Малкиел. Този пакет уталожи страховете на Ленард, че академичното ръководство може да е било уведомено за хоспитализирането му и стипендията му да е спряна. Прочете списъка с поканените научни сътрудници и съответните им колежи и намери името си точно където би трябвало да бъде. Наред с информацията за жилищната база и настаняването, пликът съдържаше формуляр, в който Ленард да попълни „предпочитанията си към изследователска област“. Четирите възможни области в „Пилгрим Лейк“ бяха: „Рак“, „Биология на растенията“, „Квантитативна биология“ и „Геномика“. Ленард написа 1. пред „Рак“, 2. пред „Биология на растенията“, 3. пред „Квантитативна биология“ и 4. пред „Геномика и биоинформатика“. Не беше кой знае какво, но попълването на формуляра и изпращането на плика обратно в лабораторията беше първото му постижение това лято, единственият осезаем знак, че след дипломирането му за него има бъдеще.

След пристигането на Ленард и Маделин в „Пилгрим Лейк“ последната седмица на август, знаците станаха много повече. Беше им връчен ключ от просторен апартамент. Кухненските шкафове бяха пълни с нови-новенички чинии и малко употребявани тенджери и тигани. В дневната имаше диван, два стола и маса за хранене, както и бюро. Леглото беше голяма спалня, а всички лампи и тръби бяха в изправност. Пребиваването им в оскъдно мебелираната квартира на Ленард цяло лято беше по-скоро нелегално съжителство, отколкото официално живеене заедно. А сега, прекрачвайки прага на това жилище с изглед към океана, ги обзе тръпка, все едно бяха младоженци. Ленард веднага престана да се чувства като инвалид, за когото Маделин е принудена да се грижи, и започна да прилича повече на себе си.

Възвърнатата му увереност оцеля чак до официалната вечеря за посрещане на новодошлите в неделя. По настояване на Маделин, Ленард сложи вратовръзка и сако. Той очакваше да е по-официален отколкото изисква случаят, но когато пристигнаха в прилежащия към трапезарията бар, установи, че почти всички мъже са с костюм и вратовръзка, което го изпълни с възхищение към интуицията на Маделин в подобни ситуации. Взеха си табелките с имената и указанията за местата, които да заемат, и се смесиха с гостите на коктейла. Поозъртаха се има-няма десетина минути и към тях се приближиха другите двама членове на екипа на Ленард — Карл Белър и Викрам Джайтли, с които вече се познаваха от Масачузетския технологичен институт. Въпреки че не бяха пребивавали в „Пилгрим Лейк“ по-дълго от Ленард (тоест два дни), внушаваха усещането, че са напълно наясно с всичко свързано с лабораторията и нейното функциониране.

— Е — подхвана Белър, — какво отбеляза като предпочитана област? Първият ти избор.

— „Рак“ — каза Ленард.

Отговорът му явно се стори забавен на Белър и Джайтли.

— Всички това избират — обясни Джайтли. — Деветдесет процента от хората.

— При което става така — продължи Белър, — че поради многобройните кандидати за „Рак“, удовлетворяват по второ или трето желание.

— Ние какво сме?

— „Геномика и биоинформатика“ — каза Белър.

— Това ми е последното желание — призна Ленард.

— Сериозно? — изненада се Джайтли. — Повечето хора слагат „Квантитативна“ на последно място.

— Какво ще кажеш за лабораториите за дрожди? — попита Белър.

— Не си падам много по дрозофилите — рече Ленард.

— Лошо. Дрождите ще бъдат нашият свят през следващите девет месеца.

— Просто се радвам, че съм тук — искрено сподели Ленард.

— Няма спор, ще се отрази страхотно на автобиографиите ни — кимна Джайтли, докато си вземаше хапка от преминаващ поднос. — А и няма да мъчим животни. Но дори тук никой не е застрахован от затъване в научното благо.

Както всеки друг от научните сътрудници, Ленард също се бе надявал да бъде прикрепен към екипа на някой известен биолог, защо не дори на самия доктор Малкиел. Няколко минути по-късно обаче, щом се появи ръководителят на техния екип, Ленард присви очи, за да прочете името му и то се оказа абсолютно непознато. Боб Килимник караше четирийсетте, имаше силен глас и не гледаше събеседника си в очите. Сакото от туид, което бе облякъл, изглеждаше твърде топло за сезона.

— Е, събрахме се значи — каза Килимник. — Добре дошли в „Пилгрим Лейк“. Обиколи с жест луксозната трапезария, келнерите в бели ливреи и редиците маси, украсени с букети диви цветя. — Не се заблуждавайте. Научната работа обикновено няма нищо общо с това. Най-често се свежда до пица за вкъщи и разтворимо кафе.

Служители от администрацията започнаха да отвеждат гостите към определените им места. След като ги настанеше, келнерът ги уведомяваше, че менюто е омари. Освен Маделин, на масата им седяха и съпругата на Белър — Кристин, и приятелката на Джайтли — Алиша. Ленард с доволство отбеляза, че Маделин изглежда по-добре и от двете. Алиша живееше в Ню Йорк и се оплака, че ще трябва да си тръгне веднага след вечеря. Кристин се поинтересува дали и останалите имат биде в апартаментите си — не разбираше каква работа върши. Докато сервираха ордьовъра и бутилката бургундско бяло вино „Пуйи-Фюисе“ обиколи масата, Килимник разпитваше Белър и Джайтли за един или друг преподавател в Масачузетския технологичен институт, все негови лични познати. Със сервирането на основното ястие се впусна в подробности около работата с дрожди.

Възможните причини, поради които Ленард не успяваше да проследи голяма част от мисълта на Килимник, бяха много. На първо място, вниманието му бе отклонено от присъствието на доктор Малкиел, който се появи в дъното на трапезарията, докато Килимник говореше. Елегантен, с пригладена назад над високото чело сребриста коса, Малкиел поведе съпругата си към частната зала, която вече беше пълна със старши научни сътрудници и важни клечки от биомедицинската общност. Освен това Ленард бе смутен от изисканите прибори на масата, а и му беше трудно да яде омар с този тремор. Закопчал найлоновия лигавник на тила си, той се бореше с щипките на омара, но те постоянно се изплъзваха в чинията му. Притесняваше се да използва специалната вилица с кукичка за изгребване на месото от опашката, затова накрая се осмели да помоли Маделин за помощ, като се оправда, че бидейки от Западния бряг, е свикнал да консумира раци, не омари. Въпреки всички перипетии, в началото Ленард успяваше да следи разговора. Говореха за очевидните предимства на работата с дрожди. Дрождите са прости еукариотни организми. Животът на едно поколение е кратък (от час и половина до два часа). Клетките на дрождите се трансформират лесно, било то като им се добавят нови гени или пък посредством хомологична рекомбинация. Дрождите са генетично семпли и опростени организми — особено в сравнение с растения или животни, — белязани от сравнително малко дефекти във веригите. Всичко това Ленард го разбираше. Сложи в устата си хапка омар (от което тутакси стомахът му се преобърна) и в същия момент Килимник започна да говори за „асиметрията в развитието на дъщерните клетки“. Спомена „хомоталични“ и „хетероталични“ колонии на дрожди и цитира две явно много известни изследвания: първото от „Ошима и Такано“, а второто от „Хикс и Херсовиц“, все едно тези имена би трябвало да говорят нещо на Ленард. Белър и Джайтли кимаха.

— Разкъсани ДНК-молекули, вкарани в дрождите, произвеждат ефикасна хомологична рекомбинация в разкъсаните си окончания — продължи Килимник. — Като изхождаме от това, би трябвало да можем да поставим нашите структури до CDC36 в хромозомата. Тук вече Ленард бе спрял да се храни и само отпиваше вода на малки глътки. Имаше чувството, че мозъкът му се е скашкал и се процежда през ушите му като зеленикавите вътрешности на омара в чинията му. Когато Килимник продължи с изречението: „С две думи, това, което ще направим, е да вкараме инвертиран НО ген в дъщерни клетки, за да видим дали това влияе върху тяхната способност да си сменят пола и да се чифтосват“. Единствените думи, които Ленард разбра, бяха „пол“ и „чифтосват“. Не знаеше какво е „НО ген“. Беше му трудно да запомни разликата между Saccharomyces cerevisiae и Schizosaccharomyces pombe. За щастие Килимник не задаваше въпроси. Каза им, че всичко, което не знаят, ще го научат в „Курса по дрожди“, воден лично от него.

След тази вечеря Ленард положи всички усилия да навакса с темпото. Прочете съответните статии, онази на Ошима и другата на Хикс. Материята не беше чак толкова трудна, поне на пръв поглед. Но Ленард рядко довършваше изречение, без мисълта му да се зарее нанякъде. Същото се получаваше и в курса по дрожди. Въпреки стимулиращия ефект на щипката тютюн, която държеше в бузата си, усещаше как мисълта му блокира за цели десет минути, докато Килимник говореше пред черната дъска. Мишниците му пареха от страх, че лекторът може да го посочи всеки момент и той да се изложи.

Когато курсът по дрожди приключи, безпокойството и страховете на Ленард се бяха претопили в отегчение. Работата му беше да подготвя ДНК, като поставя рестрикционни ензими и след това свързва парчетата. Беше времеемко, но не особено трудно. Сигурно би си харесвал повече работата, ако Килимник го бе насърчил по някакъв начин или се бе поинтересувал от мнението му по някой въпрос. Само че ръководителят на екипа почти не стъпваше в лабораторията. Стоеше предимно в кабинета си, където анализираше пробите и почти не вдигаше глава при влизането на Ленард в стаята. Ленард се чувстваше като секретарка, която оставя кореспонденция за подпис. Когато се засичаха някъде из лабораторията или в трапезарията, Килимник често изобщо не показваше, че го е видял.

Белър и Джайтли се радваха на малко по-добро отношение — но съвсем малко. Взеха да мънкат за местене в друг екип. Колегите им в съседната лаборатория работеха с генетично променени плодови мушици и се опитваха да намерят причината за Болестта на Лу Гериг. Що се отнася до Ленард, той използваше отсъствието на Килимник, за да си почива начесто — излизаше зад лабораторията да пуши на хладния морски бриз.

Основната му цел в лабораторията бе да прикрие болестта си. След като подготвеше ДНК-то, трябваше да подложи пробата на електрофореза, тоест да работи с ванички за изливане на емулсия. Задължително изчакваше Джайтли и Белър да са с гръб към него, преди да извади гребените от ваничката с агарозена емулсия, тъй като не можеше да предвиди от един момент за следващия колко ще му треперят ръцете. След като сполучеше да зареди електролита и да пусне апаратурата за час, час и нещо, идваше ред на оцветяването на пробите с етидиев бромид, за да се визуализира ДНК-то под ултравиолетова светлина. И когато приключеше с всичко това, започваше наново със следващата проба.

Това беше най-трудната задача: да се справи с пробите. Да приготви верига след верига ДНК, да сортира, етикетира и разпредели всяка проба, въпреки сривовете във вниманието и белите петна в паметта.

Всеки ден броеше минутите до края на работното си време. Още с влизането у дома се отправяше към банята, за да вземе душ и да си измие зъбите. След това, временно чист и без лош дъх в устата, се осмеляваше да се излегне до Маделин на леглото или на дивана и да отпусне голямата си мокра глава в скута й. Това бе любимата му част от деня. Понякога Маделин му четеше на глас от книгата си. Ако беше облечена с пола, той полагаше бузата си върху безупречно гладките й бедра. Вечер, дойдеше ли време за вечеря, Ленард казваше: „Да си останем у дома“. Но Маделин винаги успяваше да го придума да се облече и двамата отиваха в трапезарията, където Ленард се опитваше да прикрие, че му е лошо и се сдържаше да не припадне над чашата си с вода.

В края на септември, когато Маделин замина на конференцията по викторианска литература в Бостън, Ленард се озова на ръба на разпада. През дългите три дни, докато нея я нямаше, усещаше болезнено липсата й. Непрекъснато звънеше в стаята й в хотел „Хаят“, а Маделин не отговаряше на телефона. Когато му се обаждаше, или бързаше за вечеря, или за лекция. Понякога чуваше гласове около нея — гласове на радостни, нормално функциониращи хора. Ленард се опитваше да задържи Маделин на телефона колкото се може по-дълго, а още щом тя затвореше, той започваше да брои минутите, докато дойде прилично време да й звънне пак. Наближеше ли време за вечеря, вземаше душ, обличаше чисти дрехи и се отправяше по широката алея към столовата, но мисълта, че Белър и Джайтли ще подхванат някакъв професионален разговор го подтикваше да си купи замразена пица от денонощния магазин на приземния етаж на сградата. Притопляше я в апартамента си и гледаше сериала „Хил Стрийт Блус“. В неделя, когато чувството му за безпокойство взе връх, се обади на доктор Пърлман, за да му обясни как се чувства. Пърлман звънна в аптеката в Провинстаун и продиктува рецепта за „Ативан“, а Ленард взе назаем хондата на Джайтли и отиде да си вземе лекарството с обяснението, че му трябвал антиалергенен препарат.

И така, три и половина седмици след пристигането в „Пилгрим Лейк“, Ленард си пиеше лития и ативана, всяка сутрин и вечер полагаше между задните си части обилно количество крем против хемороиди, добавяше към сутрешния си портокалов сок хранителна добавка с фибри „Метамуцил“, преглъщаше — както му бе предписано — лекарството против гадене, името на което забрави. Сам-самичък в разкошния си апартамент, сред настоящи и бъдещи гении, на самото крайче на извитата като спирала ивица земя.

В понеделник следобед Маделин се прибра от конференцията преливаща от ентусиазъм. Разказа му за новите си приятелки Ан и Мег. Сподели, че иска да специализира викторианска литература, нищо че, строго погледнато, Остин е от периода на регентството и няма да мине. Заразказва с вълнение как срещнала Тери Касъл и колко била гениална тази Тери, а Ленард с облекчение установи, че Тери Касъл е жена (след което стана ясно, че е жена, която си пада по жени, та облекчението му бе донякъде помрачено). На фона на неговата внезапна липса на въодушевление по отношение на бъдещето, напористостта и енергията на Маделин изглеждаха още по-трепетни. Вече беше що-годе на себе си, малко или повече позакрепен в здравословно отношение, но не намираше нито грам от предишната си енергия и любопитство, нито следа от някогашните си първични настроения. Разхождаха се по залез край морето. Маниакалната депресия не се бе отразила на високия ръст на Ленард ни най-малко. Маделин все още пасваше идеално в обятията му. Но дори природата вече му се струваше сбъркана.

— Мирише ли ти тук на нещо? — попита.

— Мирише ми на океан.

— Аз нищо не усещам.

Понякога отиваха до Провинстаун на обяд или вечеря. Ленард полагаше всички усилия да планира живота си ден за ден. Вършеше си работата в лабораторията и избутваше някак вечерите. Стараеше се да минимизира нивата на стрес в организма си. Но седмица след обявяването на Нобеловата награда на Макгрегър, по време на вечерната им разходка, Маделин му изтърси, че сестра й Алуин има „семейни проблеми“ и майка им е решила да я доведе в Кейп, за да обсъдят положението.

Ленард винаги бе изпитвал ужас от срещата с родителите на момичето, с което ходи. Ако имаше нещо положително в раздялата му с Маделин предишната пролет и последвалата криза, то бе отпадането на необходимостта да се запознае с господин и госпожа Хана в деня на дипломирането. През цялото лято, понеже нямаше никакво желание да го видят подпухнал и разстроен, успя да отложи срещата, като се скри в Провидънс. Но вече нямаше накъде.

Денят започна забележително, макар и твърде рано, с шумотевицата от сутрешните забавления на Джайтли и Алиша в апартамента над тях. Сградата, в която живееха, „Старбък“, бе реновирана плевня и нямаше абсолютно никаква звукова изолация. Ленард не просто имаше чувството, че Алиша и Джайтли са в същата стая. Те сякаш бяха в същото легло, правеха любов между Маделин и Ленард и им показваха как се прави тази работа.

Когато нещата се поукротиха, Ленард стана да се изпикае. Преглътна три таблетки литий със сутрешното кафе, загледан в ширналия се просветляващ залив. На практика се чувстваше доста прилично. Каза си, че ще е от добрите му дни. Облече се малко по-спретнато от обикновено — избра панталони в цвят каки и бяла риза с копчета на яката. В лабораторията си пусна „Вайълънт Фемс“ на касетофона и се зае с приготвянето на проби. Когато Джайтли се появи, Ленард продължаваше да се усмихва.

— Как спа, Викрам?

— Добре.

— Да имаш дупки по матрака?

— Моля? Ах ти, куче!

— Не съм виновен аз. Просто си лежах в леглото и си гледах моята си работа.

— Ами, такова, Алиша идва само за уикендите. Маделин си е при тебе през цялото време.

— Така е, Викрам, признавам.

— Наистина ли ни чувате?

— Не. Просто се бъзикам.

— Не го споменавай пред Алиша. Ще се притесни! Моля те!

— Тайната ти е на сигурно място при мен — увери го Ленард.

Към десет часа обаче умствената мъгла започна да се спуска над него. Заболя го главата. Глезените му бяха толкова отекли от задържане на вода, че се чувстваше като Годзила, докато ходеше напред-назад из горещата стая. В един момент, докато вадеше гребен от ваничката с емулсия, ръката на Ленард затрепери и в емулсията се появиха балончета, та се наложи да изхвърли всичко и да започне отначало.

За капак го заболя стомахът. Не беше добра идея да си пие лекарствата с кафе на гладно. Не му се щеше да усмърдява тоалетната в лабораторията, затова на обяд се прибра в апартамента и с облекчение установи, че Маделин вече е тръгнала към летището, за да посрещне майка си и сестра си. Заключи се в тоалетната с „Изложбата на зверствата“ на Джеймс Балард, като се надяваше да приключи бързо, но процесът на изхождане го накара да се почувства толкова мръсен, че се съблече и взе душ. После, вместо да си облече същите хубави дрехи, сложи къси панталони, тениска и върза бандана на главата си. Очакваха го още няколко часа в горещата стая и искаше да му е удобно. Пъхна метална кутийка тютюн в чорапа си и се затътри тежко към лабораторията.

Маделин се появи с майка си и сестра си някъде следобед. Филида се оказа едновременно по-официална и не толкова страшна, колкото той бе очаквал. Акцентът й на високообразована личност, какъвто Ленард не беше чувал на друго място, освен на записи от кинопрегледи от 30-те години, бе абсолютно забележителен. Първите десет минути, докато той я развеждаше из лабораторията и й показваше едно-друго, си мислеше, че тя се преструва. Имаше чувството, че посреща Нейно величество кралицата. Филида представляваше феерия от прически и чанти, задаваше въпросите си с пронизителен глас и нямаше търпение да погледне през микроскопа и да чуе новините около последните научни занимания на изследвания обект. На Ленард му стана приятно да установи, че майката на Маделин е умна и има чувство за хумор. Влезе в режим „разбирач“, въведе я в света на дрождите и за кратко се почувства като истински биолог.

Трудното беше срещата със сестрата. Въпреки настояването на Маделин, че семейството й е „нормално“ и „щастливо“, импулсите, които Ленард получаваше от Алуин, намекваха за друго. Враждебността, която тя излъчваше, бе видима като синьото на бромофенол. Подпухналото й луничаво лице имаше същите компоненти като на Маделин, само че организирани по различен начин. Алуин явно цял живот бе страдала, че не е по-красивата сестра. Изглеждаше отегчена и физически измъчена. Ленард си отдъхна, когато Маделин отведе двете гостенки.

Като цяло остана с впечатлението, че визитата е минала сравнително добре. Не се бе разтреперил видимо; бе успял да докара разговора до края и да гледа Филида с любезен интерес. Същата вечер у дома го посрещна Маделин, само по хавлия. После и хавлията изчезна. Той я отведе до леглото, като се стараеше да не мисли много-много за предстоящото. Свали си панталона и се успокои, като видя, че е получил съвсем прилична ерекция. Опита се да се възползва от открехналата се възможност, но досадната проза на контрола на раждаемостта и предпазните средства затвори тази възможност толкова бързо, колкото бързо се беше отворила. След което най-позорно се разрева. Зарови лице в матрака и зарида. Кой знае дали чувствата му са били искрени? Може да е било просто реакция от лекарството. Неизменният наблюдател, загнездил се в дъното на съзнанието му, предположи, че плачът ще умилостиви Маделин, ще я приближи към него. Така и стана. Тя го гушна, започна да го гали по гърба и да му шепне, че го обича.

По това време явно е заспал. Събуди се сам. Калъфката на възглавницата му беше влажна, както и чаршафите под него. Часовникът край леглото показваше 22:17. Той полежа в тъмното, сърцето му блъскаше необуздано, обзет от страх, че Маделин си е тръгнала завинаги. Половин час по-късно стана и изпи един ативан; малко след това пак заспа.

Другия петък в кабинета на Пърлман в болницата Ленард си изплака болката.

— От юни насам пия по хиляда и осемстотин милиграма. Вече е октомври. Това прави четири месеца.

— Литият изглежда ти се отразява съвсем добре.

— Ами… вижте ми ръката. — Ленард се протегна. Ръката му беше стабилна като скала. — Само почакайте. След минута ще започне да трепери.

— Серумните ти нива са добре. Бъбречна функция, функция на хипофизната жлеза — всичко е наред. Бъбреците се справят с пречистването доста бързо. Точно затова имаш нужда от висока доза, за да се поддържа терапевтичното ниво на лития.

Ленард отиде до Бостън със сааба, шофиран от Маделин. Предишната вечер, малко след десет, Килимник се обади в апартамента и заяви, че на следващата сутрин ще са му нужни серия нови проби, които Ленард трябва да приготви същата нощ. Ленард отиде в лабораторията в тъмното и подготви ваничките с емулсия, визуализира ДНК-то и остави изображенията на бюрото на Килимник. На излизане забеляза, че Белър и Джайтли са оставили единия от микроскопите включен. Тъкмо се канеше да го изгаси, когато мерна микроскопско стъкълце, оставено на платформата. Наведе се да погледне.

Гледането под микроскоп продължаваше да му носи същото изумление като първия път, когато, десетгодишен, разгледа под микроскоп стара количка от „Тойс ар ас“, подарък за Коледа. Винаги му се бе струвало толкова живо и подвижно, сякаш не гледаше през окуляр, а попадаше направо в света на микроскопа. Понеже беше оставен да работи, окулярът бе почти нагорещен. Ленард се опита да фокусира — най-напред грубо, после по-фино — и ето ги и тях: колония хаплоидни дрождови клетки, които се полюшваха като деца по вълните на Рейс Пойнт Бийч. Ленард виждаше клетките толкова ясно, че едва ли не очакваше да реагират на присъствието му; те обаче, както винаги, останаха безответни, просто продължиха да си се носят в светлия кръг. Дори в свободната от емоции среда на агаровия бульон, хаплоидните клетки сякаш приемаха самотата си с нежелание. Един хаплоид, в долния ляв квадрант, се ориентираше към хаплоида в съседство. Имаше нещо красиво и танцувално в това. Ленард сякаш наблюдаваше представление, но знаеше, че то може да отнеме часове, а той беше уморен. Изключи микроскопа и се отправи към къщи в нощта. Докато се прибере, бе минало два.

На другата сутрин Маделин го закара до Бостън. Возеше го всяка седмица, понеже й беше приятно да пообиколи книжарниците из Харвард Скуеър. Когато излязоха на Шосе 6, под надвисналото небе, чието убито сиво наподобяваше цвета на дървените къщи, разпръснати наоколо, Ленард погледна Маделин с крайчеца на окото си. В уеднаквяващата среда на колежа не им беше трудно да пренебрегват различията в произхода и възпитанието си. Но визитата на Филида сложи край на това. Ленард вече имаше обяснение за някои особености на Маделин: защо съкращава дължината на гласните; защо обича сос „Уорчестър“; защо си мисли, че е здравословно да се спи на отворен прозорец, дори навън да се пука дърво и камък от студ. Семейство Банкхед не си падаха по отворените прозорци. Предпочитаха затворени прозорци и спуснати щори. Маделин беше привърженик на слънчевата светлина и противник на праха; обичаше да прави пролетно почистване, да тупа рогозки върху парапета на верандата, да се грижи в къщата и апартамента ти да има възможно най-малко паяжини и мръсотия, също както е добре в главата ти да липсва нерешителност или мрачни мисли. Увереността, с която Маделин шофираше (според нейната теория спортистите били по-добри шофьори), говореше за неподправена вяра в себе си, каквато Ленард, при цялата си интелигентност и оригиналност на мисълта, не притежаваше. Човек си хваща гадже най-вече защото дори при вида й коленете му почват да омекват. Влюбва се и изпитва ужас при мисълта, че може да го зарежат. И въпреки това, колкото повече мисли за нея, толкова по-малко я познава. Остава да вярваш, че любовта е по-силна от всички различия. В това е надеждата. Ленард не я губеше. Поне още не.

Наведе се напред, отвори жабката и заровичка из касетките, накрая извади една на Джоан Арматрейдинг. Пусна я.

— Това не означава, че одобрявам — изкоментира.

— Обожавам я! — възкликна разпалено, както се и очакваше, Маделин. — Усили!

Щом навлязоха в Бостън, ги посрещнаха голите клони на дърветата в края на есента. По „Чарлз“ бяха излезли на джогинг мъже и жени със спортни екипи и качулки на главата, от устата им излизаше пара.

Сеансът на Ленард щеше да започне чак след четирийсет и пет минути. Вместо да влезе в болницата, той се отправи към близкия парк. Видя му се в същия вид като него. Пейката, на която седна, изглеждаше все едно е нагризана от бобри. На десетина метра от него от избуялата трева се надигаше потънала в графити статуя на въоръжен с пушка минитмен, иначе казано — войник опълченец. Със своите кремъклийки, тези смелчаци се бяха борили за свобода по време на Американската война за независимост и бяха победили. Действали са бързо и вероятно поради тази причина в името им фигурираше „минута“. Само че ако ги бяха сложили на терапия с литий, сигурно щяха да ги кръстят не на една минута, ами на петнайсет, или на половин час. Щяха да закъснеят със зареждането на кремъклийките и пристигането на бойното поле, а дотогава британците щяха да победят.

В единайсет часа Ленард влезе в болницата, за да изложи теорията си пред Пърлман.

— Добре, нарочно си спрял да си пиеш лития. Въпросът е защо?

— Защото ми писна. Писна ми да ме кара да се чувствам така.

— Как именно?

— Тъп. Бавен. Полужив.

— Депресиран?

— Да — позволи си да каже Ленард.

Пърлман замълча и се усмихна. Постави длан на голото си теме, сякаш за да задържи гениално прозрение.

— Чувствал си се ужасно преди да спреш да си пиеш лития. Затова предлагаш да намалим дозата ти.

— Доктор Пърлман, задържах се на тази по-висока доза цели пет месеца. Страничните ефекти бяха по-ужасни от всичко, което съм си представял, че мога да изпитам. Опитвам се да ви обясня как се чувствам — все едно някой бавно ме трови.

— Аз пък ти казвам, в качеството ми на твой психиатър, че ако това наистина беше така, щеше да се отрази в кръвните ти проби. Нищо от описаните от теб странични ефекти не излиза извън рамките на обичайното. Бих се радвал да видя, че намаляват повече и не са толкова сериозни, колкото сега, но понякога отнема повече време. За твоя ръст и тегло хиляда и осемстотин милиграма не е чак толкова много. Виж, склонен съм в един момент да ти намаля дозата. Нямам против. Но на практика си ми сравнително нов пациент. Трябва да го имам предвид, когато анализирам твоя случай.

— Значи днешната ни среща ме връща най-отзад на опашката.

— Неуместна метафора. Няма никаква опашка.

— Значи просто затворена врата. Йозеф К. се опитва да проникне в „замъка“.

— Ленард, аз не съм литературен критик. Психиатър съм. Оставям сравненията на теб.

Докато слизаше с асансьора към фоайето на болницата, Ленард се почувства изтощен от спорове и молби. Въпреки опасността да срещне болни деца и да изпадне в още по-дълбока депресия, се отби в болничната лавка, за да си вземе кафе и сладкиш „Беър Клоу“. Купи си вестник и го изчете от първата до последната страница, като уби почти час. Докато дойде време да излезе за срещата с Маделин в пет, уличните лампи вече бяха пуснати, а безрадостният ноемврийски ден бавно отмираше. Няколко минути по-късно саабът изникна от здрача и спря край тротоара.

— Как мина? — наведе се за целувка Маделин.

Ленард закопча колана си, като се направи, че не е забелязал.

— Бях на терапия, Маделин — отвърна хладно. — Терапията не „минава“.

— Просто питам.

— Не, не питаш. Искаш отчет за развитието на нещата. „Подобряваш ли се, Ленард?“, „Ще престанеш ли да бъдеш зомби, Ленард?“.

Мина известно време, докато Маделин асимилира думите му.

— Предполагам, че е възможно да го възприемеш и по този начин, но не това имах предвид. Уверявам те.

— Просто ме измъкни от тук — каза той. — Мразя Бостън. Винаги съм мразил Бостън. Винаги, когато съм идвал в Бостън, ми се е случвало нещо гадно.

Известно време и двамата мълчаха. След като напуснаха района на болницата, Маделин продължи по „Чарлз“ и свърна по „Стороу Драйв“. Това беше заобиколният път, но на Ленард не му се обясняваше.

— Значи не мога да се поинтересувам как си? — продължи тя.

— Интересувай си се — отвърна по-кротко Ленард.

— Е?

— Е… Пърлман не иска да ми намали дозата. Продължаваме да чакаме организмът ми да се адаптира.

— Аз пък научих нещо интересно днес — бодро смени темата Маделин. — Бях в една книжарница и попаднах на статия за биполярното разстройство и възможните лечения, които се разработват. — Обърна се и му се усмихна. — Купих я. На задната седалка е.

Ленард не посегна назад.

— Лечения — повтори.

— Лечения и нови терапии. Не съм я прочела цялата все още.

Той отпусна глава назад и въздъхна.

— Все още не са разбрали механизма на действие на това заболяване. Познанията ни за мозъка са пренебрежимо повърхностни.

— Пише го в статията — кимна Маделин. — Но вече започват да разбират доста повече. В статията се говори за най-новите изследвания.

— Ти слушаш ли ме изобщо? Няма как да бъде намерено лечение за едно заболяване, ако не се разбере причината за него.

Маделин с мъка си проправяше път през натоварените две платна, опитваше се да стигне до бързата лента. С преднамерено ведър глас рече:

— Съжалявам, скъпи, но донякъде това, да си в маниакална депресия, означава, как да кажа, че си леко депресиращ. Понякога отхвърляш неща, преди изобщо да си се информирал за тях.

— Затова пък ти си оптимист и не си и допускала, че може да съществува лечение, в което да не вярваш.

— Просто прочети статията — каза Маделин.

След пресечката с Шосе 3 спряха да заредят. С мисълта, че в нежеланието си да подклажда разногласията помежду им Маделин няма да възрази, ако той пуши в колата, Ленард си купи пакет „Бекудс“. Щом тръгнаха, той запали, като открехна леко прозореца. Това беше единственото приятно преживяване за целия ден.

Докато пристигнаха в Кейп, настроението му сякаш се бе поразведрило. В опит да се държи мило, Ленард се пресегна към задната седалка и взе списанието, напрегна взор да различи буквите на светлината от контролното табло. В следващия момент извика:

— „Сайънтифик американ“! Ти сериозно ли?

— Защо, какво му е?

— Това не е наука. Това е журналистика. Не ползват дори консултанти!

— Не разбирам какво значение има.

— Как да разбереш, като нямаш никаква представа от наука.

— Просто исках да помогна.

— Знаеш ли как можеш да помогнеш? Карай — ядно изсъска Ленард. Отвори прозореца и изхвърли списанието.

— Ленард!

— Карай!

През остатъка от пътя, докато стигнаха в „Пилгрим Лейк“, не си размениха нито дума. Щом слязоха от колата пред сградата, Ленард се опита да прегърне Маделин, но тя го отблъсна и се качи сама в апартамента.

Той не я последва. След отсъствието трябваше да се вестне в лабораторията, пък и беше по-добре известно време всеки от двама им да остане сам със себе си.

Стъпи на дървената пътека, криволичеща между дюните, покрай градината със скулптурите, към лабораторията по генетика. Вече беше тъмно, комплексът от сгради, огрян от лунния сърп, хвърляше сребристи отблясъци. Студеният въздух режеше. Вятърът донесе миризма на мишки откъм сградата, където отглеждаха опитните животни. Едва ли не се радваше, че отива на работа. Трябваше да ангажира мисълта си с неща, несвързани с чувства.

Когато пристигна, завари лабораторията празна. Джайтли му беше оставил загадъчна бележка, която гласеше: „Пази се от дракона“. Ленард пусна касетофона, взе си пепси от хладилника, заради кофеина, и се залови за работа.

Поработи около час, когато, за негова изненада, вратата се отвори и в помещението влезе Килимник. Хвърли на Ленард изпепеляващ поглед.

— Какво те помолих снощи? — попита остро.

— Да подготвя няколко ванички с емулсия.

— Фасулска работа, нали?

Ленард понечи да каже, че би било далеч по-фасулско, ако Килимник не се беше обадил толкова късно, но се въздържа.

— Погледни първата — продължи Килимник.

Хвърли му тесте снимки. Ленард кротко се подчини.

— Имат същите номера като онези, които ми изпрати преди два дни. Объркал си пробите! Да не си бавноразвиващ се!

— Съжалявам — пророни Ленард. — Снощи дойдох веднага след като ми се обадихте.

— И си остави ръцете — крещеше Килимник. — Как да провеждам научна работа в поверената ми лаборатория, ако собствените ми лаборанти не ги бива да спазят един най-прост протокол?

Вмъкването на „лаборант“ си беше чиста обида. Ленард не пропусна да го забележи.

— Съжалявам — безпомощно повтори.

— Върви си — махна с ръка Килимник. — По-добре се наспи. Не искам и тази вечер да оплескаш нещо.

На Ленард не му оставаше друго, освен да се подчини. Щом излезе от лабораторията обаче, беше толкова бесен, че едва се въздържа да не се върне в лабораторията и да изкрещи нещо на Килимник. Безспорно имаше право за обърканите проби, но на практика това въобще не беше чак толкова важно. Беше пределно ясно — поне за Ленард, — че прехвърлянето на НО гена в друга ДНК-верига няма да промени асиметрията между клетките майка и дъщерните клетки. Съществуваха хиляди други възможни причини за подобна асиметрия. В края на експеримента, шест месеца по-късно, Килимник щеше да докаже безапелационно, че позицията на НО гена не влияе върху асиметрията на пъпкуващите дрождеви клетки, поради което целият екип е на йота по-близо до намирането на иглата в копа сено.

Ленард си представи как казва всичко това в очите на Килимник. Но знаеше, че няма да събере смелост. Загубеше ли тази стипендия, край с него. А ето че се проваляше, при това в най-елементарните задачи.

Щом се върна в общежитието, изпуши останалите цигари, докато в пакета не остана нито една. Когато влезе в апартамента, завари Маделин на дивана. Телефонът й беше в скута, но тя не говореше. Изобщо не погледна към Ленард.

— Здрасти — каза той. Искаше да се извини, но това се оказа по-трудно, отколкото да отиде до хладилника и да си вземе една бира „Ролинг Рок“. Спря в кухнята и надигна зелената бутилка.

Маделин остана на дивана.

Ленард се надяваше, че като не се връщат към скандала отпреди малко, може да им се стори, че не се е случил. За жалост телефонът в скута на Маделин беше доказателство, че е разговаряла с някого, вероятно с някоя от приятелките си, и са обсъждали отвратителното му поведение. Няколко минути по-късно тя наруши тишината.

— Може ли да поговорим?

— Да.

— Трябва да направиш нещо с гнева си. Днес в колата изгуби контрол. Беше страховито.

— Бях ядосан.

— Стана агресивен.

— Е, стига де.

— Вярно е — настоя Маделин. — Изплаши ме. Помислих, че ще ме удариш.

— Просто изхвърлих списанието.

— Изпадна в ярост.

Тя продължи да говори. Думите й звучаха като отрепетирани, или ако не точно отрепетирани, то поне конструирани от изрази, които не бяха типични за нея, явно дело на човека, с когото бе говорила по телефона. Маделин говореше за „словесно насилие“ и как е „заложник на чужди настроения“, че иска „автономност във връзката“.

— Разбирам, че беше разстроен, задето доктор Пърлман продължава да шикалкави — говореше тя. — Но аз не съм отговорна за това и не можеш да продължаваш да си го изкарваш на мен. Според майка ми, двамата с теб имаме различен стил на водене на спор. За двама души в една връзка е важно да спазват определени правила, когато спорят. Да знаят кое е приемливо и кое не. Но когато изгубиш контрол както преди малко…

— Обсъждала си го с майка си? — възкликна Ленард. Посочи телефона. — За това ли си говорихте досега?

Маделин взе телефона от скута си и го остави на масичката.

— Разговарям с майка на различни теми.

— Но напоследък предимно за мен.

— Понякога.

— И какво казва майка ти?

Маделин сведе глава. Сякаш за да не си даде време да размисли, изстреля:

— Майка ми не те харесва.

Думите се стовариха върху Ленард като юмрук. Макар само по себе си съдържанието на изявлението да беше достатъчно неприятно, не ставаше въпрос само за това. А за решението на Маделин да го сподели. Подобни думи, изречени веднъж, трудно се вземаха назад. Отсега нататък щяха да изплуват винаги, когато Ленард и Филида се озовяха в една и съща стая. Случилото се поставяше на дневен ред вероятността Маделин да отхвърля перспективата за евентуални бъдещи подобни срещи.

— Какво искаш да кажеш с това, че майка ти не ме харесва?

— Просто не те харесва.

— Какво по-точно не ми харесва?

— Не искам да говоря за това. Извън темата е.

— Напротив, точно по темата е. Майка ти не ме харесва? Че тя ме е виждала един-единствен път.

— И не мина много добре.

— Когато беше тука ли? Защо да не е минало добре?

— Ами, първо, здрависа се с нея.

— Е, и?

— Ами, майка ми е от старата школа. Обикновено не се здрависва с мъже. Или ако го прави, е по нейна инициатива.

— Извинете. Изостанал съм със светския етикет на Емили Поуст.

— Също и облеклото ти. Къси панталони и бандана.

— В лабораторията става горещо — възропта Ленард.

— Не я оправдавам за начина, по който се чувства — каза Маделин. — Просто ти обяснявам. Че не направи добро първо впечатление. Това е всичко.

Ленард разбираше, че сигурно е така. В същото време не вярваше нарушаването на етикета от негова страна да е станало причина Филида да се настрои толкова категорично против него. Но би могло да има и друго обяснение.

— Ти каза ли й, че страдам от биполярно разстройство? — попита.

Маделин заби поглед в пода.

— Тя знае.

— Казала си й!

— Не съм. Алуин й каза. Намери хапчетата ти в банята.

— Сестра ти ми е ровила в нещата! А после аз съм бил без добри обноски.

— Вдигнах й голям скандал заради това — оправда се Маделин.

Ленард отиде до дивана и седна до Маделин, пое дланите й в своите. Изведнъж се почувства на позорния ръб на разреваването.

— Затова ли не ме харесва майка ти? — жаловито попита. — Защото съм с маниакална депресия?

— Не е само това. Според нея двамата с теб не сме един за друг.

— Съвсем сме си един за друг! — опита да се усмихне той и я погледна в очите за потвърждение.

Но Маделин не му го даде. Вместо това гледаше неподвижно сключените им длани, сбръчила чело.

— Вече не знам — отрони.

Отдръпна дланите си и скръсти ръце.

— Какво има тогава? — вече отчаян попита Ленард. — Заради семейството ми ли е? Защото съм беден? Защото съм на социални помощи?

— Няма нищо общо с това.

— Да не би майка ти да се притеснява, че болестта може да се предаде на децата ни?

— Стига, Ленард!

— Защо стига? Искам да знам. Казваш, че майка ти не ме харесва, но не ми обясняваш защо.

— Просто не те харесва и точка.

Тя стана и взе палтото си от стола.

— Излизам за малко.

— Сега разбирам защо си купила онова списание — не можа да сдържи горчивината в гласа си Ленард. — Надявала си се да намериш лечение.

— Какво лошо има в това? Ти не би ли искал да си по-добре?

— Съжалявам, че страдам от душевно заболяване, Маделин. Съзнавам колко просташко е това. Ако майка и татко ми бяха осигурили по-добро възпитание, може би нямаше да се получи така.

— Не е честно! — извика Маделин и за пръв път изпита истински гняв. Обърна му гръб, сякаш отвратена, и напусна апартамента.

Ленард остана като закован за мястото си. Очите му се пълнеха, но успя да преглътне сълзите, като запремигва учестено. Колкото и да ненавиждаше лития, лекарството бе негов приятел. Усети как го залива мощна вълна от тъга. Но съществуваше една невидима бариера, която пречеше на действителността да се стовари върху него с цялата си мощ. Така че имаше поне една причина да бъде благодарен. Съсипаният живот не бе изцяло негов.

Седна на дивана. През прозореца се виждаше нощния прибой, белите гребени на вълните проблясваха на лунната светлина. Черната вода му говореше. Уверяваше го, че е роден от нищо и ще се върне пак в нищо. Не беше толкова умен, за колкото се мислеше. Щеше да се провали в „Пилгрим Лейк“. Дори да успее да устиска като стипендиант до май месец, няма да го поканят втори път. Нямаше пари за университет, дори жилище не би могъл да наеме. Не знаеше какво друго би могъл да стори с живота си. Страхът, с който бе отрасъл, страхът, че няма достатъчно пари — страх, който никакви спечелени стипендии и награди не биха могли да уталожат, — се стовари отгоре му със страшна сила. Това, че Маделин е имунизирана срещу нуждата, даваше си сметка той, винаги е било част от нейната привлекателност в неговите очи. Беше си мислил, че парите й не го интересуват, докато в крайна сметка не осъзна, че ако тя си тръгне, парите й ще си заминат заедно с нея. Ленард нито за миг не повярва, че възражението на майка й спрямо него се дължи единствено и само на заболяването му. Просто маниакалната депресия беше предразсъдък, за който тя можеше да намери по-голямо оправдание. Маделин едва ли бе особено въодушевена от факта, че ходи с момче от стар портландски род, вместо с момче от заможен стар портландски род, или че тоя я зяпа като член на рокерска банда, или че вони на евтин тютюн, купен от бензиностанция.

Не я последва навън. И бездруго се бе държал достатъчно слабохарактерно и отчаяно. Вече беше време, доколкото е възможно, да покаже малко твърдост и решителност. Постигна го, като се изтърколи плавно на една страна върху дивана и зае ембрионална поза.

Ленард не мислеше нито за Маделин, нито за Филида или Килимник. Докато лежеше на дивана, той се замисли за родителите си, тези огромни като планети създания, които определяха орбитата на цялото му съществуване. След известно време изключи и потъна в периодично повтарящия се спомен за миналото си. Ако си израсъл в къща, където не си бил обичан, нямаш представа, че съществува друг вариант. Ако си израсъл с емоционално осакатени родители, нещастни в брака си и склонни да прехвърлят нещастието си и върху своите деца, не съзнаваш, че го правят. Животът ти е такъв и толкова. Ако на четиригодишна възраст, когато ти се внушава, че си голямо момче, се е случило да се изпуснеш и по-късно са ти сервирали чиния с изпражнения на масата — и са ти заповядали да я изядеш, щом толкова ти харесва, защото ти харесва, нали, след като допускаш да се изпуснеш, — не си и представяш, че това не се случва в другите къщи от квартала. Ако баща ти е напуснал семейството и е изчезнал безвъзвратно, а майка ти не те понася, защото и ти си мъж като него — тогава няма към кого да се обърнеш. Във всички тези случаи вредата е нанесена още преди да си осъзнал, че си увреден. Най-ужасното е, че с годините тези спомени се превръщат — така както ги съхраняваш в тайно ковчеже в главата си и мине се не мине ги изваждаш, за да им се полюбуваш и да ги разгледаш — в ценни твои притежания. В ключа към твоето нещастие. В доказателството, че животът не е справедлив. Не си роден с късмет, не си осъзнавал, че не си роден с късмет, докато не си поотрасъл. И оттогава насетне тази мисъл не ти излиза от главата.

Не можеше да прецени колко време е лежал на дивана. Но след известно време в погледа му нещо просветна и той рязко седна, изпънал гръб. Мозъкът му явно не бе съвсем безполезен, понеже внезапно му хрумна гениална идея. Идея как да задържи Маделин, като едновременно с това се опълчи на Филида и надхитри Килимник. Скочи от дивана. Докато си проправяше път към банята, вече се чувстваше с два килограма по-лек. Беше късно. Време да си изпие лития. Отвори шишенцето и изтръска четири таблетки по триста милиграма всяка. Трябваше да вземе три. Но изпи само две. Взе шестстотин милиграма вместо обичайните деветстотин, след което върна излишните в шишенцето и го затвори.

Мина време, преди да се усети някаква промяна. Лекарството ту действаше, ту не. През първите десет дни Ленард се чувстваше все така дебел, бавен и глупав, както и преди. Но по някое време през втората седмица започна да изживява периоди на умствена активност и повишено настроение, които доста напомняха предишното му аз от най-добрите му времена. Възползвайки се от промяната, той започна да тича и да тренира във фитнеса. Отслабна. Бизонският му врат изчезна.

Разбираше защо психиатрите подхождат така. Изправени пред пациент с биполярно разстройство, за тях най-важното беше да се преборят със симптомите. Предвид високия риск от опити за самоубийство при циклофрениците, това бе оправдано и благоразумно. Ленард го разбираше. Несъгласието му бе по отношение справянето с болестта. Лекарите приканваха към търпение. Настояваха, че тялото ще се приспособи. И до известна степен то наистина се приспособяваше. След известно време пациентът установява, че толкова отдавна е на лекарства, че не си спомня какво е да живее нормално. В този смисъл — да, приспособява се.

По-добрият начин за справяне с маниакалната депресия, според Ленард, бе да се намери онази точка в сърцевината на маниакалната фаза, способна да отприщи мощна вълна от енергия — зона, в която страничните ефекти от болестта не се усещат. Човек иска да се наслаждава на плодовете на своята мания, без да губи самообладание и контрол. Все едно да поддържаш работата на двигател на максимална мощност, всички бутала работят здраво, съвършеното горене генерира максимална скорост, но не се стига до прегряване или разпад.

Какво стана с доктор Добре-съм? Къде изчезна? Остана ти единствено доктор Бива или доктор Горе-долу. Лекарите предпочитаха да не прекрачват определени граници, защото беше твърде опасно и трудно. Искаше се някой дързък, отчаян и достатъчно интелигентен ентусиаст, който да експериментира с дозите извън клиничните препоръки — с други думи, някой като Ленард.

Като начало, просто пиеше по-малко на брой хапчета. След това обаче, понеже му бяха необходими дози под 300 милиграма, започна да разрязва таблетките със скалпел. Скалпелът вършеше прилична работа, но понякога парчета от хапчетата се озоваваха на пода и Ленард не успяваше да ги намери. Накрая си купи уред за разрязване на хапчета от аптеката в Провинстаун. Елипсовидните тристамилиграмови таблетки литий се разполовяваха лесно, но при разрязването на четвъртинки имаше известни трудности. Налагаше се Ленард да постави хапчето между гъвкавите щипци вътре в машинката, след което да затвори капачето, за да се спусне острието. За разделянето на пет или шест части трябваше да разчита на приблизителна точност. Действаше бавно, като първата седмица намали дневната си доза на 1600 милиграма, следващата на 1400. Тъй като това бе резултатът, който Пърлман му бе обещал да постигнат в рамките на следващите шест месеца, Ленард си повтаряше, че просто е позабързал малко процеса. След това обаче намали дозата на 1200 милиграма. И на 1000. Докато накрая стигна чак до 500.

В един бележник си водеше точни записки за дневните дози, заедно с наблюдения върху своето физическо и умствено състояние през деня:

30 ноември: сутрин 600 мг, вечер 600 мг

В устата: на конци. В главата: на конци. Тремор влошен, ако има накъде. Слюнка с тежък метален вкус.

3 декември: сутрин 400 мг, вечер 600 мг

Тази сутрин бива. Сякаш в лондонската ми замъглена кула се е отворил прозорец и мога да погледам навън за няколко минути. Навън е красиво. Макар че бесилките вероятно ги строят. Треморът май също понамалява.

6 декември: сутрин 300 мг, вечер 600 мг

Два килограма надолу. Добра умствена енергия почти през целия ден. Тремор почти същият. Не съм толкова жаден.

8 декември: сутрин 300 мг, вечер 500 мг

Изкарах цялата нощ без да ставам до тоалетната. Цял ден активен. Прочетох 150 страници от Балард, без да излизам навън. Липса на сухота в устата.

10 декември: сутрин 200 мг, вечер 300 мг

На вечеря бях леко превъзбуден. М. ми взе чашата, реши, че съм пил повече. Ще увелича дозите през следващите два дни до 300 мг, докато се стабилизирам.

Хипотеза: Може би бъбречната ми функция не е толкова добре, колкото си мисли доктор П.? Или има изменения? Ако литият не се отделя от организма, може ли да се допусне, че излишъците литий остават в организма и вредят? Ако е така, това би ли могло да причини мозъчна смърт, гастроинтестинални проблеми, апатия и пр.? Значи дневната доза би могла да бъде по-голяма, отколкото си представят лекарите. Тема за мислене…

14 декември: сутрин 300 мг, вечер 600 мг

По отношение на настроението, връщам се надолу. Също — осезаемо завръщане на страничните ефекти. Ще задържа дозата още няколко дни, след което ще я намаля.

Мисълта, че върши важна научна работа, влезе в съзнанието на Ленард тъй естествено, че той дори не усети кога е станало. Просто тя в един момент се оказа там. Вървеше по смелите стъпки на учени като Дж. Б. С. Холдейн, който бе влязъл в камера за декомпресия, за да изследва ефектите от гмуркането в дълбоки води (и си бе спукал тъпанчето), или на Стъбинс Фирт, който залял своя собствена открита рана с повърнато от пациент с жълта треска, за да докаже, че болестта не е инфекциозна. Героят на Ленард от гимназията, Стивън Джей Гулд, бе диагностициран с перитонеален мезотелиом предишната година, давали му осем месеца живот. Говореше се, че Гулд измислил свое собствено експериментално лечение и се справял добре.

Ленард възнамеряваше да признае на доктор Пърлман какво е направил, веднага щом събере достатъчно данни, за да докаже теорията си. Междувременно се преструваше, че спазва инструкциите. Включително, оплакваше се от странични ефекти, каквито вече не изпитваше. Също така трябваше да изчислява кога би трябвало да му свършат лекарствата, ако бе спазвал предписаните му дози, за да си закупи нови количества и да не буди подозрение. Всичко това не беше проблем, тъй като отново можеше да разсъждава трезво. Проблемът с това, да бъде Супермен, беше, че всички останали му изглеждаха ужасно мудни. Дори на място като „Пилгрим Лейк“, където хората по дефиниция са с висок коефициент на интелигентност, паузите в речта на околните бяха достатъчно дълги, за да може Ленард да отиде да си зареди прането и да се върне преди събеседникът му да си е довършил изречението. Ето затова им довършваше изреченията. За да спести време на всички. Ако човек внимава, е ужасно лесно да отгатне сказуемото в едно изречение, при положение че знае подлога. Повечето хора си служат с ограничен набор от словесни маневри. Обаче никой не обича да му довършват изреченията. Или: в началото им харесва, възприемат го като проява на взаимно разбиране между събеседниците. Но ако започне да се случва често, се дразнят. Което не е проблем, понеже означава, че не губиш време да разговаряш повече с тях.

По-трудно е за човека, с когото живееш. Маделин се оплакваше колко „нетърпелив“ е станал Ленард. Треморът му наистина бе изчезнал, но пък започна да потропва нервно. Накрая, този следобед, докато помагаше на Маделин с подготовката за изпита GRE, Ленард, недоволен от скоростта, с която тя правеше чертеж, свързан с логическа задача, грабна химикалката от ръката й.

— Това да не ти е час по рисуване — смъмри я. — Ако се мотаеш така, няма да ти стигне времето. Темпо!

Начерта чертежа за около пет секунди, след което се отпусна назад и скръсти ръце пред гърдите си с доволна физиономия.

— Дай ми химикалката — дръпна я от ръката му Маделин.

— Просто ти показвам как се прави.

— Би ли се махнал! — извика Маделин. — Ужасно си досаден!

И така, няколко минути по-късно Ленард се озова извън апартамента, за да остави Маделин да учи. Реши да отиде до Провинстаун и да свали още някой килограм. Въпреки студа, беше само по пуловер, ръкавици и зимната си шапка — ушанка с козината навън и завързващи се един за друг наушници. Зимното небе беше синьо, докато Ленард напускаше кампуса и се отправяше към крайбрежното шосе. Езерото все още не беше замръзнало, виждаха се сладководни папрати. Околните дюни изглеждаха относително високи, осеяни с туфи пожълтели треви и тук-там калпаче от бял сняг на върха, където вятърът не позволяваше да расте нищо.

Когато Ленард оставаше насаме, потокът информация, който го заливаше, беше още по-пълноводен. Нямаше кой да го разсейва. Докато крачеше сам, мислите в главата му се сгъстиха като самолети над бостънското летище „Лоугън“. Имаше един-два презокеански лайнера, пълни с големи идеи, флотилия от „Боинг 707“, натежали от товар сензитивни усещания (цветът на небето, мирисът на морето), както и по-малки самолетчета, превозващи откъслечни импулси, предпочели да пътуват инкогнито. Всички тези самолети искаха разрешение за незабавно кацане. От контролната кула в главата си Ленард комуникираше със самолетите по радиото, като едни от тях инструктираше да продължават да кръжат над летището, а други отклоняваше към други летища. Трафикът не спираше нито за миг; задачата му беше да координира постоянния поток от кацащи летателни апарати от мига на събуждането си до лягането за сън. Но сега, след две седмици, прекарани на международното летище „Маниакална енергия“, вече минаваше за ветеран. Като проследяваше движението на радара пред себе си, Ленард можеше да приземи всеки самолет по разписание, като в същото време пускаше по някоя попържня към колегата на съседния стол, който безгрижно си ядеше сандвича. Всичко това си беше обичайна част от служебните му ангажименти.

Колкото по-хладно се държиш, толкова повече калории изгаряш.

Еуфоричното му настроение, ритмичните удари на сърцето и големият мек калпак бяха достатъчни, за да го топлят, докато вървеше покрай големите къщи по плажа и между облицованите с дървена ламперия къщурки, сврени из алеите. А когато накрая пристигна в центъра, с изненада установи, че в града не е останала жива душа — беше странно пусто дори за уикенд. Магазините и ресторантите бяха започнали да затварят един след друг още през септември. Сега, две седмици преди Коледа, работещите се брояха на пръсти. „Тенджера с омари“ беше затворен. „Напи“ работеше. „Главната улица“ работеше. „Корона и котва“ — не.

Стана му приятно да намери почти пълен „Губернатор Брадфорд“. Покатери се на висок стол на бара и вдигна глава към телевизора, като се стараеше да си дава вид на човек с една мисъл в главата, а не с петдесет. Щом барманът се отзова, Ленард го попита:

— Ти ли си губернатор Брадфорд?

— Не, не съм аз.

— Халба „Гинес“, моля — понамести се Ленард на стола и огледа другите посетители.

Главата му започваше да се сварява, но не си махна шапката.

Три от четирите женски на бара бяха заети с външния си вид, прокарваха длан през косата си, за да демонстрират готовност за съвкупление. Мъжкарите отвръщаха със снижени гласове и сегиз-тогиз докосваха женските. Ако пренебрегнеш характерни за човешкия вид знаци като слово и дрехи, примитивното поведение става още по-красноречиво.

Когато гинесът му пристигна, Ленард се завъртя обратно, за да го изпие.

— Трябва да си поусъвършенстваш техниката за изписване на детелина — рече, загледан в халбата.

— Моля?

Ленард посочи пяната.

— Не прилича много на детелина. По-скоро е цифрата осем.

— Ти да не си барман?

— Не.

— Тогава не е твоя работа.

Ленард се ухили.

— Наздраве — рече и се зае с гъстата пяна.

Част от него копнееше да не слиза от бара цял следобед. Дърпаше го да гледа мача и да си пие бира. Искаше да наблюдава как женските се кипрят и да проследи какви още примитивни начини на поведение ще съзре. Самият той също бе примат, разбира се, в този контекст — див самец, отклонил се от стадото. Такива като него можеха да създадат какви ли не проблеми. Сигурно щеше да е забавно да се види. Но барманът нещо не му беше приятен и реши да се поразходи още малко, затова си допи бирата, извади от джоба на джинсите десетдоларова банкнота и я остави на плота. Без да дочака ресто, скочи от високия стол и се потопи в смразяващия следобед.

Небето бе започнало да потъмнява. Едва минаваше два, а денят вече гаснеше. Вдигна глава и усети как настроението му помръква заедно с деня. Предишната му мозъчна активност започваше да се забавя. Не биваше да пие гинес. Пъхна ръце в джобовете на джинсите и започна да се люлее напред-назад на пръсти и пети. Беше достатъчно. В допълнително потвърждение на гениалния му ход, още щом енергията му започваше да угасва, той усещаше как нещо се впуска да я възражда, сякаш миниатюрни клапички в артериите му вкарваха в кръвта еликсира на живота.

Подхранен от мозъчната си химия, продължи разходката си по Търговската улица. Някъде пред него младеж с кожен каскет и яке слизаше по стълбите към „Подземието“. Пулсиращата музика в заведението за секунди заля улицата, докато онзи се пъхна във вратата и тя се затвори зад гърба му.

От дарвинистка гледна точка хомосексуалността е интересна тема. Характеристика, предразполагаща дадена група хора към ялови сексуални взаимоотношения, би трябвало да доведе до изчезването на тази характеристика. Но младежите, които ходеха в „Подземието“, доказваха друго. Може пък да беше някакъв вид автозомно унаследяване, съответните гени да се прехвърлят на дъщерни Х-хромозоми.

Ленард продължи нататък. Разгледа скулптурите от плавей зад решетките на галериите и хомоеротичните картички на витрината на все още отворената книжарница. И точно тогава забеляза нещо изненадващо.

На отсрещния тротоар изглежда имаше отворен магазин за дъвчащи бонбони „Солт Уотър Тафи“. Неоновата табела на витрината светеше и Ленард забеляза движеща се вътре фигура. Нещо тайнствено, но настоятелно, нещо, което призова първичното у него, го подтикна да се приближи. Влезе в магазина и камбанката на вратата звънна. Обектът, привлякъл интереса му на клетъчно ниво, се оказа петнайсетинагодишното девойче, което работеше зад щанда. Беше червенокоса, с високи скули и прилепнал по тялото жълт пуловер.

— Какво обичате?

— Имам един въпрос. През този сезон дали могат да се наблюдават китове?

— Ами… не знам.

— Но в града може да се наеме лодка за наблюдение на китове, нали?

— Доколкото знам, през лятото може.

— Аха! — възкликна Ленард, без да знае как да продължи разговора.

Съзнаваше с болезнена яснота колко дребничко и съвършено е телцето на момичето пред него. В същото време сладостния аромат в сладкарничката му напомняше на магазините за бонбони, където обичаше да влиза като дете, без да има пари да си купи. Сега се престори, че оглежда дъвчащите бонбони по рафтовете, стиснал длани зад гърба си и като пристъпваше насам-натам.

— Хубава шапка — обади се момичето.

Ленард се обърна, широко усмихнат.

— Харесва ли ви? Благодаря. Нова ми е.

— Не ви ли е студено без връхна дреха?

— Не и тук при вас — отвърна той.

Сензорите му доловиха как тя леко се стяга и застава нащрек, затова побърза да добави:

— Как така работите през зимата?

Оказа се добър ход. Даде възможност на момичето да освободи напрежението.

— Защото баща ми се опитва да ми съсипе уикенда.

— Баща ви ли е собственикът?

— Да.

— Значи сте Наследничката на бонбоните.

— Нещо такова — кимна момичето.

— Знаете ли какво трябва да кажете на баща си? Трябва да му кажете, че е декември. Никой не си купува дъвчащи бонбони през декември.

— И аз това му казвам. Според него обаче все пак имало хора през уикенда, та затова отваряме.

— Днес колко клиенти влязоха?

— Трима, струва ми се. И сега вие.

— Мене за клиент ли ме броите?

Тя премести тежестта си на другия крак и го изгледа скептично.

— Ами, след като сте тук…

— Да, вярно, тук съм. Как се казваш?

Тя се поколеба.

— Хайди.

— Здрасти, Хайди.

Може би защото тя се изчерви или заради идеално прилепналия по тялото й пуловер, или защото той се чувстваше като Супермен, застанал на една ръка разстояние от супер момиче — все едно поради каква причина, но Ленард усети как на пет стъпки от девойчето получава ерекция. Това си беше знаменателен медицински факт. Де да беше у него тефтерчето му, че да си го запише.

— Хайди — повтори. — Здрасти, Хайди.

— Здравейте.

— Здрасти, Хайди — повтори Ленард. — Хайде, Хайди. „Хай Де Хо“. Чувала ли си за този филм?

— Аха.

— С Каб Калоуей. Известният джазмузикант. Музикантът с прозвище Хай Де Хо. Не съм сигурен, че наистина са го наричали така. „Хай-хо, Силвър“. „Хавай 5–0“.

Момичето сбръчи чело. Ленард забеляза, че тя губи нишката и затова побърза да каже:

— Радвам се да се запознаем, Хайди. Слушай, имам един въпрос. Сами ли приготвяте дъвчащите бонбони?

— През лятото — да. Сега — не.

— А солената вода от океана ли я взимате?

— Моля?

Той застана пред щанда, достатъчно близо, за да долепи твърдия си член във витрината.

— Винаги съм се чудил защо им викат дъвчащи бонбони „Солт Уотър“[7]. В смисъл, използвате сол и вода или направо солена вода от океана?

Хайди отстъпи крачка назад.

— Трябва да свърша нещо в склада — каза. — Така че, ако ще искате нещо…

Незнайно защо Ленард се поклони.

— Върви, не искам да те задържам. Беше ми приятно да си поговорим, Хайди-Хо. На колко години си?

— Шестнайсет.

— Имаш ли си гадже?

Изглежда не й се отговаряше на този въпрос.

— Да.

— Късметлия е той. Мястото му е тук, да ти прави компания.

— Татко ще дойде всеки момент.

— Съжалявам, че няма да мога да се запозная с него — притисна се Ленард към витрината. — Можех да му кажа да престане да ти съсипва уикендите. Преди да си тръгна обаче, май ще купя малко бонбони.

Пак огледа внимателно рафтовете. Докато се навеждаше, шапката му падна от главата и той посегна да я хване. Перфектни рефлекси. Същински Фред Астер. Можеше да я превърти във въздуха, пълен оборот, и да я насочи да падне право върху главата му, ако пожелае.

— Дъвчащите бонбони винаги са в някакъв пастелен цвят. Защо така?

Този път Хайди изобщо не му отговори.

— Знаеш ли, според мен отговорът е следният. Мисля, че пастелните тонове влизат в цветовата гама на крайбрежието. Ще взема от тези пастелно-зелени, дето са с цвят на лаймска трева, а също и малко розови, като слънцето, докато се издига над водата. И малко от белите, които са като морската пяна, а също и от жълтите, като слънцето по пясъка.

Сложи четирите пакета на тезгяха, после реши да пробва още няколко вкуса. Маслен крем. Шоколад. Ягода. Общо седем торбички.

— Ще купите всичко това? — невярващо го изгледа Хайди.

— Защо не?

— Не знам. Просто е много.

— Обичам по много от всичко — отвърна Ленард.

Тя сметна поръчката. Ленард бръкна в джоба си и извади пари.

— Задръж рестото. Но ми трябва плик, за да ги нося.

— Нямаме толкова голям. Освен ако не искате торба за боклук.

— Идеално!

Хайди потъна във вътрешността на магазина. Върна се с тъмнозелен огромен чувал за боклук и започна да прибира в него пакетите с бонбони. Наложи се да се наведе, докато го прави.

Ленард зяпаше малките й гърди в стегнатия пуловер. Знаеше точно какво трябва да направи. Изчака я да му подаде торбата над тезгяха. После, докато я поемаше от ръцете й, рече:

— Знаеш ли какво? Така и така баща ти не е тука… — И като я хвана за китките, се надвеси напред и я целуна. Не продължително. Не с език. Просто бърза целувчица по устните, дошла й изневиделица. Тя облещи очи.

— Весела Коледа, Хайди — рече й. — Весела Коледа. — И като отвори вратата, се озова на тротоара.

Вече беше ухилен до ушите. Метнал чувала за боклук на гръб като моряк, закрачи по улицата. Ерекцията му още не беше спаднала. Опита се да си спомни каква доза изпи сутринта и се запита дали не трябва да я увеличи още съвсем мъничко.

Логиката зад неговия гениален ход се основаваше на следната хипотеза: маниакалната депресия съвсем не е недостатък — тя е предимство. Дар за избрани. Ако не беше така, това „разстройство“ отдавна да е изчезнало, да е заличено от населението като всичко друго, което не спомага за оцеляването на човешкия род. Предимството е очевидно. Предимството е енергията, креативността, усещането за гениалност дори, което Ленард изпитваше в момента. Кой може да каже колцина велики исторически личности са били с маниакална депресия, колко научни и творчески пробиви са се случили по време на еуфорични периоди.

Забърза към къщи. Излезе от града и пак се озова край езерото, сред дюните.

Когато Ленард влезе в апартамента, Маделин седеше на дивана, красивото й лице бе съсредоточено върху сборника за подготовка за изпита GRE.

Той захвърли чувала за боклук на пода. Без да каже нито дума, вдигна Маделин от дивана и я отнесе в спалнята, положи я на леглото.

Разкопча си колана, свали си панталоните и се възправи пред нея, ухилен.

Без обичайните встъпления, дръпна надолу клина и бельото на Маделин и й го вкара колкото можа по-навътре. Пенисът му беше вълнуващо твърд. Той й даваше онова, което Филида никога не би могла да й даде, и по този начин вземаше преднина. С връхчето на пениса си изпитваше най-изтънчени усещания. Едва ли не хлипайки от удоволствие, извика:

— Обичам те, обичам те! — И наистина го мислеше.

След това полежаха, свити на кълбо, докато си поемат дъх.

Маделин рече дяволито, щастлива:

— Изглежда се подобряваш.

При тези думи Ленард седна изправен. В главата му не се блъскаха рояци мисли. Имаше една-единствена. Като се изсули от леглото и падна на колене, пое дланите на Маделин в своите далеч по-големи шепи. Току-що бе намерил решение на всичките си проблеми — романтични, финансови и стратегически. Един гениален ход заслужаваше следващ.

— Ожени се за мен — каза.

[1] През 80-те години на XIX век Джон Ръскин, Уилям Морис и Филип Уеб създават движението „Изкуства и занаяти“, като насърчават използването на прости форми, естествени материали и ръчно изработени предмети. В САЩ братята Чарлз и Хенри Грийн започват да строят къщи, които съчетават тези идеи с елементи от семпли, дървени архитектурни образци от Япония и Китай. С течение на времето „Изкуства и занаяти“ става синоним на непретенциозна, икономична и много популярен тип къща в Америка. Б.пр. ↑

[2] Portland Pigs се нарича портландският клуб по ръгби. Б.пр. ↑

[3] Американска певица. Отявлен критик на хомосексуалността и противник на опитите за узаконяване на забраната за дискриминация въз основа сексуалната ориентация. Тази й позиция значително намалява нейната популярност и престиж в шоубизнеса. Б.пр. ↑

[4] Американска тенис-легенда, водач в световната ранглиста за жени. Б.пр. ↑

[5] На английски: съответно love и deuce. Б.пр. ↑

[6] Робърт Страуд, известен като „Птичаря от Алкатрас“, е сред най-известните престъпници в американската история. Докато излежава доживотна присъда в щатски затвор, спасява живота на няколко врабчета и постепенно започва да се занимава с орнитология, пише книги и придобива широка популярност в цялата страна. По-късно обаче е преместен в „Алкатрас“, където му е забранено да се занимава с птици. Б.пр. ↑

[7] От англ. Salt water, солена вода. Историята около името на този популярен вид американски бонбони е следната: през 1883 година магазинчето за бонбони на Дейвид Брадли от Атлантик Сити било наводнено и цялата стока била залята с морска вода. Малко след случилото се в магазина дошло момиченце и попитало дали продават бонбони, при което собственикът отвърнал, че има само „дъвчащи бонбони със солена вода“ (salt water tafly). Човекът се шегувал, но момиченцето си купило бонбони и изтичало да се похвали на приятелчетата си. Майката на Брадли чула разговора, името на бонбоните й харесало и така била създадена популярната марка. Б.пр. ↑

О бозе почивши

Дотогава Мичъл не бе сменял дори бебешки памперс. Никога не се беше грижил за болен, нито бе виждал някой да умира, а ето че попадна на място, предназначено най-вече за умиращи, и неговата работа се състоеше в това да им помага да се разделят с живота в покой и да знаят, че са обичани.

Вече три седмици Мичъл работеше като доброволец в Дома за умиращи бедняци. Ходеше там пет дни в седмицата, от девет сутринта до един и нещо следобед, и вършеше каквото има за вършене. Например, даваше на болните лекарства, хранеше ги, правеше им масаж на главата, присядаше на леглата им, за да не се чувстват самотни, гледаше ги в лицето и ги държеше за ръцете. Не беше нещо, което се учи предварително, и въпреки това, за своите двайсет и две години на този свят, той бе извършвал не повече от една или две от тези дейности — повечето му бяха напълно непознати.

Пътуваше вече четири месеца, мина през три континента и девет страни, но Калкута му се стори първото автентично и неподправено място. Донякъде това се дължеше на една подробност — сега беше сам. Компанията на Лари му липсваше. Преди Мичъл да замине от Атина, когато двамата с приятеля се уговаряха да се съберат отново през пролетта, никой не спомена причината за оставането на Лари в Гърция. Общо взето, изборът на Лари да спи с мъже нямаше кой знае какво значение. Но придаваше двусмисленост на естеството на приятелството им — особено предвид онази пиянска нощ във Венеция — и накара и двамата да се чувстват неловко.

Ако Мичъл успееше да си възвърне привързаността и обичта на Лари, животът му в момента би потръгнал по друг начин. Засега обаче, както стояха нещата, положението беше малко или много комично и шекспировско: Лари обича Мичъл, който обича Маделин, която обича Ленард Банкхед. Самотно пребиваваше в най-бедния град на света, където нямаше нито един познат, обществени телефони не съществуваха, а пощенските услуги не бяха от най-бързите. Това не слагаше край на този романтичен фарс, но сваляше Мичъл от сцената.

Другата причина Калкута да му се струва толкова автентичен град беше, че там го отведе конкретна цел. Допреди това си беше чист туризъм. Най-доброто, което би могъл да каже за обиколките си преди Индия, бе, че те очертават маршрута на едно дълго пътуване, довело го до сегашното му местопребиваване. Първата седмица в Калкута отдели за запознаване с града. Отиде на литургия в англиканската църква, в чийто покрив зееше дупка, а паството й се състоеше от шестима осемдесетгодишни дядовци. В Комунистическия театър изтърпя тричасова постановка на „Майка Кураж“ на бенгалски език. Разходи се по Чорингий Роуд, покрай астролози, които разчитаха карти „Таро“, и бръснари, които работеха, приклекнали край бордюра. Един уличен търговец подмами Мичъл да му разгледа стоката: диоптрични очила и използвана четка за зъби. Извадената от шосето канализационна тръба бе достатъчно голяма да приюти цяло семейство да бивакува вътре. Докато чакаше на опашка в „Банк ъв Индия“, видя на ръката на бизнесмена пред себе си часовник със слънчева батерия. Регулировчикът на кръстовището беше темпераментен като Тосканини. Кравите бяха хилави и гримирани — като манекенки. Всичко, което Мичъл виждаше, вкусваше или помирисваше, бе различно от онова, с което беше свикнал.

Още в мига, в който самолетът кацна на международното летище в Калкута в два сутринта, Мичъл разбра, че Индия е перфектното място да изчезнеш. Пътуването до града премина в почти непрогледна тъмнина. През процепа на перденцето, забулило задното стъкло на таксито „Амбасадор“, Мичъл различи силуетите на евкалипти от двете страни на ограбения от светлина път. Жилищните сгради, които започнаха да изникват тук-там, се извисяваха като тъмни великани. Единствената светлина идваше от кладите, запалени насред кръстовищата.

Таксито го закара до пансиона на Армията на спасението на Съдър Стрийт и оттогава той живееше там. Съквартирантите му бяха трийсет и седем годишен германец на име Рюдигер и флорентинецът Майк — бивш продавач на бяла техника. Тримата си деляха мъничка къщурка срещу основната сграда. Махалата около Съдър Стрийт представляваше най-слабо посещаваната от туристи част на града. Оттатък улицата се издигаше луксозен хотел, предназначен за старите господари на Индия — предимно британци. На няколко преки по-нататък, на булевард „Джавахарлал Неру“, се намираше „Оберои Гранд“ с накипрените му с тюрбани портиери. Ресторантчето на ъгъла, предназначено да задоволява вкуса на средната класа туристи с раници на гърба, предлагаше бананови палачинки и хамбургери с биволско. Майк твърдеше, че на съседната улица можело да се намери бханг ласи.

Повечето хора не идваха в Индия, за да станат доброволци в католическа монашеска мисия. Повечето идваха да поживеят в ашрам, да пушат ганджа и да живеят с минимум средства. Една сутрин на закуска Мичъл влезе в трапезарията и завари Майк в компанията на шейсетинагодишен калифорниец, облечен от горе до долу в червено.

— Свободно ли е? — посочи празния стол Мичъл. Калифорниецът — казваше се Хърб — вдигна поглед към новодошлия. Хърб се имаше за духовен човек. Начинът, по който задържаше погледа ти, подсказваше, че иска това да се знае.

— Нашата маса е твоя маса — отвърна.

Майк дъвчеше препечена филийка. След като Мичъл се настани, Майк преглътна и каза на Хърб:

— Е, слушам те.

Хърб сръбна от чая си. Бе започнал да оплешивява, имаше проскубана сребриста брадица. На врата му висеше медальон със снимка на Бхагван Шри Раджниш.

— В Пуна има удивителна енергия — каза Хърб. — Усеща се само когато си там.

— Чувал съм за тази енергия. — Майк смигна на Мичъл. — Може би един ден ще отида. Къде точно се намира Пуна?

— На югоизток от Бомбай.

Първоначално раджнишите — които наричаха себе си „поклонници“ — се бяха обличали в минзухарено жълто. Но напоследък Бхагван бе решил, че жълтите одежди са станали твърде популярни. Затова беше постановил последователите му да носят червено.

— С какво се занимавате, момчета? — продължи да разпитва Майк. — Чувам, че при вас стават оргии.

В меката усмивка на Хърб се настани търпимост.

— Нека го обясня така, че да ме разбереш. Деянията сами по себе си не са нито добри, нито лоши. За повечето хора е най-добре нещата да са простички. Сексът е нещо лошо. Сексът е заклеймен с отрицание. За други хора обаче, които, да речем, са достигнали по-високо ниво на просветление, категориите добро и зло са преходни.

— С други думи, правите оргии? — не се отказваше Майк. Хърб погледна към Мичъл.

— Нашият приятел е доста праволинеен.

— Добре де, а левитация? — попита Майк. — Чувал съм, че има хора, които левитират.

Хърб взе сребристата си брада в шепи. Накрая отрони:

— Има хора, които левитират.

Докато течеше този разговор, Мичъл си намери занимание, като се зае да маже филията си с масло и да пуска кубчета непреработена захар в чая си. Беше важно да се отмъкнат колкото се може повече филийки, преди келнерите да са спрели да сервират.

— Ако замина за Пуна, ще ме пуснат ли? — попита Майк.

— Не — отговори Хърб.

— За да отседнеш в ашрама, трябва да си искрен поклонник. Бхагван ще разбере, ако не си искрен във вярата си — все едно как си облечен.

— Интересно ми е — кимна Майк. — Само се шегувам за секса. — Цялата философия, всичко — интересно е.

— Ти бълваш само глупости, Майк — отговори Хърб. — Разпознавам глупостите, когато ги видя.

— Нима? — изненадващо се обади Мичъл.

Предизвикателството във въпроса му беше недвусмислено, но Хърб запази присъствие на духа и продължи да отпива от чая си. Погледна кръста на Мичъл.

— Как е приятелката ти Майка Тереза? — попита.

— Добре.

— Четох някъде, че наскоро била в Чили. Явно са добри приятели с Пиночет.

— Тя пътува много, за да събира средства — отговори Мичъл.

— Да му се не види — закахъри се Майк. — Започвам да се самосъжалявам. Ти си имаш твоя Бхагван, Хърби. Мичъл си има Майка Тереза. А аз кого си имам? Никого.

Подобно на цялата трапезария, препечената филийка се опитваше да се прави на английска, но не й се удаваше. Филийките бяха с правилната форма. Приличаха на хляб. Но вместо да бъдат препечени в тостер, бяха метнати на скара върху жив огън и имаха вкус на пепел. Дори непрепечените филийки имаха странен вкус, не точно като хляб.

Хората продължаваха да прииждат на закуска, изсипваха се от спалните помещения на първия етаж. Влезе групичка загорели на слънцето новозеландци, всеки понесъл бурканче „Веджимайт“[1], после се появиха две жени с очертани с кохл очи и халки на пръстите на краката.

— Знаете ли защо съм тук? — продължи Майк. — Загубих си работата, затова. Икономиката потъна в мръсния канал и аз си рекох: мамка му, заминавам за Индия. Обменният курс е по-силен от всичко.

Започна да изрежда пълен списък с местата, където е отсядал, и с нещата, които си е купувал за жълти стотинки. Билети за влак, порции къри със зеленчуци, бунгала на брега в Гоа, масажи в Бангкок.

— Бях в Чиан Май при планинските племена — били ли сте някога при планинските племена? Диваци. Имахме си водач, който ни заведе в джунглата. Бяхме отседнали в една колиба и един от племето, лечител или какъвто там, идва и ни носи опиум. Струваше някъде пет кинта! За ей такава буца. Мили боже, така се наковахме! — Обърна се към Мичъл: — Пробвал ли си опиум?

— Веднъж.

Тук Хърб се облещи.

— Виж, това ме учудва. Сериозно ме учудва. Бих предположил, че християнството не би приело радушно това.

— Зависи от намерението на пушещия опиум — рече Мичъл. Хърб присви очи.

— Тази сутрин сме малко враждебни — отбеляза.

— Не — погледна го Мичъл.

— Напротив.

Ако щеше да става добър християнин, Мичъл трябваше да се научи да не проявява такава неприязън към хората. Но все пак бе твърде прекалено да започне да изисква това от себе си точно с Хърб.

Добре че не след дълго Хърб стана от масата.

Майк го изчака да се отдалечи достатъчно, че да не може да ги чува.

— Пуна. Звучи като путка. Оргиите са им част от номера. Бхагван ги задължава да ползват гумички. Знаеш ли какво си казват един на друг? „Обличам те“.

— Може би трябва да се запишеш при тях — каза Мичъл.

— „Обличам те“, брат — присмя се Майк. — И пичките се връзват. Налапай ми го и ще постигнеш вътрешен мир. Голям лаф!

Той пак изпуфтя и стана от масата.

— Трябва да отида да се изсера — обяви. — Знаеш ли с какво не мога да свикна тука? Азиатските им тоалетни. Най-обикновена дупка в пода, всичко се оплисква. Адски грубо.

— Различна технология — каза Мичъл.

— Не е цивилизовано — възмути се Майк и като махна с ръка, напусна трапезарията.

Останал сам, Мичъл пийна още чай и огледа помещението, запуснатата му елегантност, плочките на пода на верандата, която беше пълна с цветя в саксии, белите колони, насечени с електрически жици, захранващи вентилатори с ракитени перки на тавана. Двама келнери индийци в мръсни бели сака сновяха чевръсто между масите и сервираха на туристите, които се размотаваха с копринени шалове и широки ленени панталони. Дългокосият тип с рижа брада срещу Мичъл беше облечен целият в бяло, като Джон Ленън от корицата на „Аби Роуд“.

Мичъл винаги бе вярвал, че е роден твърде късно, за да бъде хипи. Но грешеше. Ето че през 1983-та в Индия беше пълно с хипита. Доколкото Мичъл можеше да прецени, шейсетте бяха англо-американски феномен. Не изглеждаше нормално на някакви си европейци, дето не са произвели какъвто и да било качествен рок, да им се позволява да падат под неговото влияние, да танцуват туист, да правят общности, да пеят песните на „Пинк Флойд“ с тежък акцент. Шведите и немците, които Мичъл срещаше в Индия, неизменно носеха разноцветни нанизи от мъниста, само и само за да потвърдят убедеността му, че тяхното участие през шейсетте е било — в най-добрия случай — подражателско. Те си падаха по нудизма, екологията, здравословното стоене на слънце. Според Мичъл участието на европейците в шейсетте — както все повече и повече неща в днешно време — по същество беше на наблюдатели. Първоначално гледаха отстрани, а едва след известно време се опитаха да се присъединят.

Хипитата обаче не бяха единствените дългокоси елементи в трапезарията. От стената в дъното надничаше не друг, а самият Исус Христос. Стенописът, който Мичъл знаеше, че присъства във всяка мисия на Армията на спасението из цял свят, изобразяваше Човешкия син, озарен от небесен сноп светлина, пронизителните му сини очи се впиваха директно в посетителите на трапезарията.

Имаше и надпис:

Христос е господарят на този дом.

Невидимият гост на всяко хранене.

Безмълвното присъствие на всеки разговор.

На дълга маса точно под стенописа се беше събрала голяма група. Мъжете бяха с къси коси. Жените носеха дълги рокли, бебешкорозови блузи и сандали, обути не на босо, а с чорап. Седяха изпънати, разстлали салфетки за хранене в скута си, разговаряха с приглушени, сериозни гласове.

Това бяха другите доброволци в Дома на Майка Тереза.

Ами ако вярваш и вършиш добри дела, ами ако умреш и отидеш в рая, и ако хората, които срещнеш там, са онези, които не си харесвал приживе? Мичъл и преди се бе хранил на маса на доброволци. Белгийците, австрийците, швейцарците и всички останали го посрещнаха радушно. С готовност му подаваха мармалада. Задаваха му учтиви въпроси за живота му и съответно учтиво предоставяха информация за себе си. Но не си разменяха шеги и сякаш останаха леко обидени от шегите, които си позволи да пусне той. Мичъл бе виждал тези хора в действие в „Калигхат“. Бе ги наблюдавал как вършат най-гадната черна работа. За него те бяха впечатляващи човешки същества, особено в сравнение с такива като Хърб. Но не се чувстваше на мястото си в тяхната компания.

Не защото не бе опитал. На третия ден в Калкута си позволи лукса да отиде на бръснар. В порутеното дюкянче човекът наложи лицето му с горещи кърпи, насапуниса бузите му и ги избръсна, като завърши с невероятно зареждащ масаж по раменете и врата на Мичъл. Накрая го прибута със стола, за да му е удобно да се погледне в огледалото. Мичъл видя бледото си лице, огромните очи, носа, устните и брадичката — имаше нещо не наред във всичко това. Недостатъкът не беше физически, не се дължеше на природата, а на хората, по-конкретно на момичетата, или не точно на момичетата, а на Маделин Хана. Защо тя не го харесваше достатъчно? В търсене на отговор, Мичъл се взря в отражението си. Няколко секунди по-късно, поддал се на мощен вътрешен тласък, каза на бръснаря, че иска и подстрижка.

Онзи вдигна ножицата. Мичъл поклати глава. Човекът взе електрическа машинка и Мичъл кимна.

После дойде ред да се споразумеят за дължината и след няколко прокарвания на машинката се спряха на половин сантиметър. Всичко свърши за пет минути. Кестенявите къдрици на Мичъл заминаха, струпани на купчина на пода. Хлапе в прокъсани къси панталони ги изхвърли в канала навън.

След като си тръгна от бръснарницата, Мичъл непрекъснато търсеше случай да открие драматичното си отражение в уличните витрини. Приличаше на призрак на самия себе си.

Една от витрините, където спря да се огледа, се оказа на бижутерия. Той влезе и застана пред кутия с религиозни медальони. Вътре имаше кръстове, ислямски полумесеци, еврейски звезди, символи ин-ян и какви ли не други — непознати нему. След като се зарови сред кръстчета с различен стил и големина, си хареса едно. Бижутерът го претегли и го опакова красиво, после го пъхна в копринена кесийка, а нея прибра в резбована дървена кутийка, като запечата с восък цялото пакетче. Още щом се озова обратно на улицата, Мичъл разкъса изящното пакетче и извади кръстчето. Беше сребърно, със сини кантове. Не беше малко. В началото го носеше под тениската си, но седмица по-късно, след като вече официално работеше като доброволец, започна да го носи над дрехите, където всеки, включително болните и умиращите, можеха да го видят.

Мичъл се бе притеснявал, че на десетата минута ще изхвърчи с писъци от приюта. Но нещата потръгнаха по-добре от очакваното. На първия ден го пое дружелюбен и широкоплещест собственик на пчелин от Ню Мексико.

— Както ще се увериш, организацията тук не е много добра — предупреди го човекът, докато го водеше по пътеката между редиците легла. — Има постоянно текучество, така че просто се включваш където успееш. — Самото място се оказа доста по-малко от представите на Мичъл, създадени след прочитането на „Нещо красиво за Бог“. Мъжкото отделение побираше под сто легла, по-точно около седемдесет и пет. Пчеларят показа на Мичъл амбулаторията, където се съхраняваха лекарствата и превързочните материали. Разведе го из потъналата в сажди кухня и също толкова примитивното перално помещение. Една жена стоеше пред казан с вряща вода и мушкаше дрехите с дълъг прът, а друга жена изнасяше мокрите чаршафи на покрива да съхнат.

— Откога си тук? — обърна се към пчеларя Мичъл.

— Няколко седмици. Цялото ми семейство е тук. Това ни е коледната ваканция. И новогодишната. Жена ми и децата работят в едно от сиропиталищата. Прецених, че тук може да е тежичко за малките. Но да се грижат за сладки бебчета? Разбира се, защо не.

Със слънчевия си загар и руси къдри пчеларят приличаше на легендарен сърфист или застаряваща футболна звезда. Имаше бистър, спокоен поглед.

— Две са нещата, които ме доведоха тук — каза той, преди да остави Мичъл сам. — Майка Тереза и Алберт Швайцер. Преди няколко години си устроих страхотно пътешествие из текстовете на Швайцер. Изчетох всичко, което е написал. И докато се усетя, вече се бях записал на подготвителни курсове по медицина. Вечерни. Биология. Органична химия. Бях двайсет години по-възрастен от всички останали курсисти. Но продължих. Завърших курса миналата година, кандидатствах в шестнайсет медицински колежа и влязох в един. Започвам другата пролет.

— А какво ще стане с кошерите?

— Ще продам пчелина. Отварям нова страница. Започвам нова глава. Както щеш го наречи.

Първия ден Мичъл реши да не се напряга много — докато се ориентира. Помогна при сервирането на обяда, като разсипваше леща в купички. Носеше на пациентите чаши вода. Като цяло хората се оказаха по-чисти и по-здрави, отколкото бе очаквал. Имаше десетина доста възрастни и в окаяно положение, с лица като скелети, лежаха неподвижни в леглата си, но голяма част бяха на средна възраст, а имаше и неколцина съвсем млади. Често бе трудно да се прецени от какво са болни. На леглата им не бяха окачени табелки с диагнози. Беше ясно, че тези хора няма къде другаде да отидат.

Главната монахиня, сестра Луиз, беше строга до педантичност и носеше очила с черни рогови рамки. По цял ден стоеше пред Дома и крещеше заповеди. За нея доброволците бяха голяма досада. Всички останали монахини бяха еднакво мили и любезни. Такива дребнички и крехки, Мичъл се чудеше как имат сили да вдигат бедстващите хора от улиците и да ги качват в раздрънканата линейка, и как изнасят от Дома труповете.

Като цяло доброволците бяха разнородна група. Имаше няколко ирландки, които вярваха в непогрешимостта на папата. И един англикански пастор, който наричаше Възкресението „хубава идея“. Шейсетгодишен гей от Ню Орлиънс, който преди да дойде в Калкута бе минал по пътя на поклонниците в Испания, като междувременно се отбил да участва в надбягването с бикове в Памплона. Свен и Елен — двойка лутерани от Минесота — носеха еднакви жилетки за сафари с натъпкани с лакомства джобове, които сестрите не им позволяваха да раздават. Двамата навъсени французи, студенти медици, работеха с пъхнати в ушите слушалки на уокмените и не разговаряха с никого. Имаше брачни двойки, дошли да поработят доброволно за седмица, както и студенти, задържали се половин и дори една година в приюта. Независимо кои бяха и откъде идваха, всички се стараеха — всеки според възможностите си — да следват водещата философия.

Всеки път, когато Мичъл видеше Майка Тереза по телевизията — как се среща с президенти или получава хуманитарни отличия (не можеше да се отърве от мисълта, че му прилича на вещицата от приказките, намъкнала се неканена на бала), как застава пред неизбежно високия за ръста й микрофон, така че се налагаше да повдигне глава като жрица, за да говори, а лицето й имаше черти на момиче и на старица едновременно, неопределими, също като особено звучащия й източноевропейски глас, който излизаше измежду тъпичките й устни, — всеки път, когато излизаше да говори, Майка Тереза цитираше Евангелие от Матея, 25:40: „Доколкото сте сторили това на едного от тия Мои най-малки братя, Мене сте го сторили“. Именно върху този библейски откъс тя основаваше своята работа — едновременно израз на мистична вяра и практически наръчник за извършване на благотворителност. Телата в Дома за умиращи бедняци, потрошени и болни, бяха Христовите тела, божественото си личеше във всяко от тях. Онова, което се очакваше от хората, работещи тук, бе да приемат евангелския текст буквално. Да вярват достатъчно сърцато, че благодарение на някаква алхимия на душата това се случва: поглеждаш в очите на умиращ и виждаш в тях Христос, който отвръща на погледа ти.

На Мичъл не му се беше случвало. Не бе очаквал и да се случи, но към края на втората седмица започна да изпитва неудобство, осъзнал, че извършва само най-леките и щадящи дейности в Дома. Например, все още никого не беше изкъпал. Къпането бе основното, което вършеха чуждестранните доброволци. Всяка сутрин Свен и Елен — които в Минесота се занимаваха с озеленяване — се придвижваха между редиците легла, като съпровождаха хора до банята в другия край на сградата. Ако някой пациент бе твърде слаб или болен, за да се движи сам, Свен викаше пчеларя или англиканския пастор, за да му помогне с носилката. Докато Мичъл седеше и правеше разтривки на глава, наблюдаваше хора, които по никакъв начин не изглеждаха изключителни, да извършват изключителни неща като това да мият и бършат болните и умиращите от Дома, да ги съпровождат обратно до леглата им с мокрите коси и гърчавите им тела, увити в чисти чаршафи. Ден след ден Мичъл избягваше този вид помощ. Страхуваше се да къпе мъжете. Страхуваше се от това как може да изглеждат голите им тела, от болестите и раните, които евентуално бяха скрити под робите, страхуваше се и от телесните им миазми, от това ръцете му да се докоснат до тяхната урина и екскременти.

Що се отнася до Майка Тереза, Мичъл я срещна един-единствен път. Тя вече не работеше всеки ден в Дома. Беше основала хосписи и сиропиталища из цяла Индия, както и на други места по света, и прекарваше времето в ръководене на цялостната организация. Мичъл беше дочул, че най-сигурният начин да срещнеш Майка Тереза бе да отидеш на литургия в манастира, така че една заран преди изгрев-слънце излезе от Армията на спасението и се отправи през тъмните стихнали улици към манастира на улица „Ей Джи Си Боуз“. Докато прекрачваше прага на озарения от свещи параклис, той се постара да не му личи колко се вълнува — чувстваше се като фен с пропуск за достъп зад кулисите. Застана до групичка чужденци, които вече бяха заели местата си. На пода пред тях монахини бяха започнали да се молят, не просто коленичеха, а се просваха в цял ръст пред олтара.

Вълната от извърнати глави на доброволци подсказа на Мичъл, че Майка Тереза е влязла в параклиса. Изглеждаше невъзможно слаба и дребничка, не по-висока от дванайсетгодишно момиче. Застана в центъра на параклиса, коленичи и долепи чело о земята. Мичъл виждаше единствено ходилата на босите й нозе. Бяха напукани и жълти — ходила на стара жена, но сякаш заредени с необикновена сила.

Една петъчна сутрин на третата седмица, откакто бе пристигнал в града, Мичъл стана от леглото, изми си зъбите с йодирана вода, изпи си таблетката хлороквин (против малария) и след като си наплиска лицето и почти голата глава с вода от чешмата, отиде на закуска. Майк го придружи, но не хапна нищо (стомахът му бил разстроен). Рюдигер се появи на масата с книга. Мичъл закуси набързо, прекоси двора и излезе на Съдър Стрийт.

За началото на януари бе по-студено, отколкото Мичъл беше очаквал да бъде в Индия. На минаване покрай рикшите пред входа шофьорите му подвикваха, но той не им обърна внимание, ужасен от мисълта да експлоатира човешко същество като впрегатно добиче. Като стигна улица „Джавахарлал Неру“, се вля в трафика. Докато десет минути по-късно пристигна автобусът, опасно наклонен от висящите от вратите пътници, зимното слънце бе прогонило мъглата и денят се затопляше.

Южният квартал Калигхат дължеше името си на храма на Кали, който се намираше в самия му център. На външен вид храмът не беше нищо особено — един вид местен клон, чийто централен офис е някъде другаде по света, но околните улици бяха оживени и колоритни. Търговци бутаха в ръцете на поклонниците, които се тълпяха на влизане и излизане от храма, свещени предмети — цветни гирлянди, гърненца с пречистено индийско масло гий, зловещи плакати на богинята Кали с изплезен език. Точно зад храма, на практика с обща стена — именно поради това доброволците бяха нарекли мястото „Калигхат“, — се намираше Домът.

Проправяйки си път през тълпата отвън, Мичъл мина през незабележимата врата и се спусна по стълбите към подземното помещение. Тунелообразната зала беше слабоосветена, единствената светлина, която достигаше откъм улицата, идваше от прозорчетата, които се падаха високо на външната стена и през тях се виждаха стъпалата на минаващите отвън. Мичъл изчака зрението му да се адаптира. Бавно, сякаш изтъркулени по леглата си от небитието, телата на несретниците изплуваха, подредени в три мъгляви редици. Сега, след като вече виждаше, Мичъл прекоси залата и се отправи към амбулаторията в дъното. Там завари докторката ирландка, която се взираше в лист с написани на ръка бележки. Очилата й се бяха смъкнали на носа и тя вдигна глава назад, за да види кой влиза.

— А, ето те и теб — посрещна го. — Ей сега приключвам.

Имаше предвид разпределянето на лекарствата в количката. Застанала пред нея, поставяше таблетки в номерирани отделения на подноса. Запасите от медикаменти зад нея се издигаха чак до тавана. Дори Мичъл, който нямаше никаква представа от лекарства, можеше да прецени, че в Дома съществува проблем с наличностите: от едни средства имаше в излишък (например марля и поради някаква причина вода за изплакване на уста), а други (като широкоспектърния антибиотик тетрациклин) бяха на свършване. Някои компании изпращаха лекарства с изтичащ срок на годност, като се възползваха от преференцията за приспадане на данъци. Голяма част от лекарствата бяха предназначени за лечение на болести, характерни за развитите страни — например високо кръвно и диабет, — докато за типичните за региона болести — туберкулоза, малария, трахома — нямаше почти нищо. Не достигаха и болкоуспокояващите — нямаше нито морфин, нито негови производни. Само немски парацетамол, холандски аспирин и сироп против кашлица от Лихтенщайн.

— Я виж ти — присви очи към едно зелено шишенце докторката. — Витамин Е. За хубава кожа и либидо. Точно каквото им е нужно на тези господа.

Хвърли шишенцето в боклука и вдигна ръка към количката.

— Твоя е — рече.

Мичъл изкара ловко количката от амбулаторията и се отправи по пътеката между леглата. Раздаването на лекарствата бе сред любимите му дейности. Беше относително лесна за изпълнение, в същото време важна, но въпреки това механична. Не знаеше кое хапче за какво е. Просто внимаваше всяко да отиде при когото трябва. Някои от болните можеха сами да си изпият лекарството. На други трябваше да помага, като им повдигне главата и им подаде вода, за да преглътнат. Устите на мъжете, които дъвчеха пан, приличаха на зейнали кървави рани. Най-възрастните нямаха почти никакви зъби. Мъжете си отваряха устата един подир друг и оставяха Мичъл да сложи хапчето върху езика им.

За мъжа от легло 24 нямаше хапче. Мичъл бързо разбра защо. Половината му лице бе скрито зад загубила цвета си превръзка. Памучната марля потъваше дълбоко в плътта му, сякаш залепнала директно върху черепа отдолу. Очите му бяха затворени, но устните стояха отделени една от друга в гримаса. Докато Мичъл възприемаше цялата гледка, чу зад себе си плътен глас:

— Добре дошъл в Индия.

Беше пчеларят, носеше чиста превръзка, лейкопласт и ножици.

— Стафилококова инфекция — посочи той превързания мъж. — Вероятно се е порязал при бръснене. Нещо съвсем простичко. После е отишъл да се изкъпе в реката или да изпълни ритуалното отдаване на дарове пуджа — и дотам. Бактериите навлизат през порязаното и започват да изгризват цялото му лице. Сменихме му превръзката преди три часа, а ето че пак има нужда от нова.

Пчеларят беше пълен с информация от такъв характер — все във връзка с интереса му към медицината. Възползваше се от липсата на обучен медицински персонал, оперираше в отделението почти като стажант, получаваше разпореждания от лекарите и вършеше практическа работа — промиваше рани, вадеше ларви от некротирала тъкан с пинцети.

Коленичи, като напъха слабоватото си тяло в тесния процеп между леглата. Когато пчеларят остави марлята и лейкопласта внимателно върху леглото, мъжът отвори здравото си око и го изгледа стреснат.

— Всичко е наред, приятел. Аз съм с теб. Дошъл съм да ти помогна.

Изключително чистосърдечен и много добър човек. Ако Мичъл беше болна душа — според категориите на Уилям Джеймс, — то пчеларят беше подчертано здравомислещ. („Имам предвид онези, на които като им се предостави или предложи нещастие, категорично отказват да го изпитат, защото го приемат за нещо грешно и долно.“) Беше вдъхновяващо да си представя как пчеларят се грижи за пчелина си насред пустошта, как отглежда децата си и е страстно влюбен в жена си (често го споменаваше), как произвежда мед — във всеки смисъл. И в резултат на целия този съвършен живот, у пчеларя се бе породило желание да се освободи от него, да си създаде сериозни затруднения и дори да се постави на изпитания, само и само за да облекчи страданието на други. Именно за да бъде около хора като пчеларя Мичъл бе дошъл в Калкута — да ги опознае, да се отърка в добротата им.

Пчеларят извърна лъчезарното си лице към Мичъл.

— Как си днес? — попита.

— Добре. Раздавам лекарствата.

— Радвам се да те видя тук. Вече колко време идваш?

— Това ми е третата седмица.

— Браво на тебе! Някои се отказват още на втория-третия ден. Продължавай да продължаваш. Нуждаем се от всяка допълнителна помощ.

— Разбира се — каза Мичъл и продължи нататък с количката.

Приключи с първата и втората редица легла и зави, за да мине по другата пътека, пред леглата покрай вътрешната стена. Мъжът на номер 57 се беше повдигнал на лакът и наблюдаваше надменно Мичъл. Имаше елегантно, патрицианско лице, къса коса и нездрав тен.

Щом Мичъл му подаде хапчетата, онзи рече:

— Какъв е смисълът да ги пия?

Внезапно стреснат от английския му, Мичъл отговори:

— Не съм сигурен защо са ви изписани. Трябва да попитам лекарката.

Онзи изпухтя с ноздри.

— В най-добрия случай са успокоителни. — Не понечи да ги вземе. — Откъде си?

— Американец съм.

— Един американец никога не би тънал в мизерия като тази. Нали?

— Сигурно — призна Мичъл.

— И аз не би трябвало да съм тук — продължи болният. — Преди години, преди да се разболея, съдбата ми бе да служа в Министерството на земеделието. Сигурно си спомняш какъв глад се ширеше в Индия. Джордж Харисън направи прочутия си концерт в Бангладеш. Това се помни днес. А ситуацията в Индия бе също толкова катастрофална. Днес, в резултат на промените, които извършихме тогава, Майка Индия пак храни децата си. През последните петнайсет години земеделският добив на глава от населението се е покачил с пет процента. Вече не внасяме зърно. Произвеждаме достатъчно количества, за да изхраним население от седемстотин милиона души.

— Добре е да се знае — кимна Мичъл.

Онзи продължи, все едно Мичъл изобщо не се бе обадил.

— Непотизмът стана причина да загубя работата си. В тази страна има такава корупция. Гигантска корупция! После, няколко години — по-късно, пипнах инфекция, която унищожи бъбреците ми. Сега функционира едва двайсет процента от единия ми бъбрек. Докато си говорим с теб, нечистотиите в кръвта ми се повишават. Нарастват до непоносими нива. — Стрелна Мичъл с яростни, кръвясали очи. — Състоянието ми изисква диализа веднъж седмично. Опитах се да го кажа на сестрите, но те не разбират. Глупави селянчета!

Агрономът продължи да святка с очи още известно време. После внезапно отвори уста като дете. Мичъл сложи хапчетата вътре и изчака човекът да ги глътне.

Щом приключи с лекарствата, отиде да намери лекарката, но тя беше заета в женското отделение. Едва след като бе сервирал обяда и се канеше да си ходи, успя да поговори с нея.

— Тук един мъж твърди, че се нуждае от диализа — каза й.

— Сигурно е така — усмихна му се тъжно тя и отмина с кимване.

Дойде краят на седмицата, Мичъл можеше да прави каквото си пожелае. На закуска откри Майк надвесен над масата, загледан в една снимка.

— Ходил ли си някога в Тайланд? — попита Майк, щом Мичъл седна.

— Още не.

— Удивително място. — Майк подаде снимката на Мичъл. — Виж това момиче.

На снимката се виждаше слабичка тайландка, не красива, но много млада, застанала на верандата на бамбукова барака.

— Казва се Меха — продължи Майк. — Иска да се омъжи за мен. — Изпухтя. — Знам, знам. Танцьорка е в бар. Но когато се запознахме, беше започнала работа преди няма и седмица. Първия път нищо не правихме. Само си говорихме. Каза, че иска да учи английски, заради работата й, така че седнахме в бара и я научих на няколко думи. На седемнайсет е, там някъде. И значи, няколко дни по-късно се връщам в същия бар и тя пак е там, и тогава я заведох в моя хотел. После изкарахме една седмица заедно на остров Пукет. Беше ми като гадже. Както и да е, когато се върнахме в Бангкок, ми каза, че иска да се омъжи за мен. Представяш ли си? Искала да дойде с мен в Щатите. Честно да ти кажа, в първия момент се поколебах. Сигурно ще кажеш, че и в Щатите мога да си намеря момиче като нея. Дето да ми готви и да ми чисти. И да има готино дупе. Как пък не, мой. Мина това време. Американките вече се грижат основно за себе си. Общо взето, превърнали са се в мъже. Та в тоя смисъл, да, замислих се. Обаче един ден, както си пикая, усещам парене. Реших, че ми е лепнала нещо. Веднага отивам в бара и я измъквам навън. Оказа се, че ми няма нищо. Просто в канала ми попаднал спермициден крем или нещо такова. Веднага тичам да се извиня на Меха, обаче тя не ще да говори с мене. До нея седнал друг някакъв. Холандец.

Мичъл му върна снимката.

— Как ти се струва? — попита Майк. — Красавица е, а?

— Може би е добре, че не си се оженил за нея.

— Знам. Не съм идиот. Обаче ти казвам, мой, беше адски секси парче. Лелеее… — Поклати глава и прибра снимката обратно в портфейла си.

Като нямаше къде другаде да ходи в събота, Мичъл се помота още половин час на закуска. След като келнерите спряха да сервират и му отнесоха чинията, той се отправи към малката библиотека на втория етаж, разгледа рафтовете с вдъхновяващи и религиозни заглавия. Единственият друг посетител в библиотеката беше Рюдигер. Седеше с кръстосани крака на пода, босоног както обикновено. Имаше голяма глава, високо разположени сиви очи и леко обратна захапка, носеше дрехи, които си беше ушил сам — прилепнали по тялото кафяви панталони, които стигаха до прасците, и туника без ръкави с цвят на прясно смляна куркума. Спретнатите приятни дрехи, съчетани с гъвкаво тяло, му придаваха вид на цирков акробат. Рюдигер беше човек на настроението. Пътуваше седемнайсет години без прекъсване, като по собствените му думи нямаше страна от земното кълбо, която да не е посетил — с изключение на Северна Корея и Южен Йемен. Пристигнал в Калкута с колело, изминавайки двете хиляди километра от Бомбай с италиански велосипед с десет скорости; беше нощувал на открито край пътя. Още с влизането в града си продал колелото за достатъчно пари, че да живее с тях три месеца.

В момента седеше неподвижен и четеше. Не вдигна глава при влизането на Мичъл.

Мичъл си избра една книга от рафтовете: „Богът, който е тук“ от Франсис Шефър. Тъкмо посегна да я разгърне, когато Рюдигер внезапно се обади:

— И аз си обръснах косата. — Прокара длан по лъскавото си теме. — Някога имах красиви къдрици. Но суетата е такова бреме.

— Не съм убеден, че в моя случай е от суета — каза Мичъл.

— Тогава защо?

— Може да се каже, че е с цел пречистване.

— Но то е едно и също! Знам що за човек си — продължи Рюдигер, като внимателно обходи Мичъл с поглед, накрая кимна. — Мислиш си, че не си безсъдържателен. Сигурно не присъстваш изцяло в тялото си. Но е твърде вероятно да се лъжеш относно собствената си интелигентност. Или относно добротата си. Та в твоя случай бих казал, че махането на косата само е направило суетата ти още по-тежка!

— Възможно е — каза Мичъл, като очакваше Рюдигер да продължи.

Но немецът бързо смени темата.

— Чета невероятна книга. От вчера я чета и не съм спрял да мисля за нея. Думи нямам!

— Коя е?

Рюдигер вдигна опърпано зелено томче с твърди корици.

— „Отговорите на Исус към Йов“. В Стария завет Йов непрекъснато задава въпроси на Бог: „Защо ми стори всичките тези ужасни неща? Аз съм твой верен слуга“. Но Бог отвръща ли? Не. Бог не казва нищо. Но Исус е друго нещо. Авторът на тази книга има теория, според която Новия завет е пряк отговор на Книгата на Йов. Прави цялостен текстов анализ, ред по ред, и да ти кажа, е доста подробен. Дойдох в библиотеката и намерих тази книга, обаче е адски чанч, както бихте казали у вас в Америка.

— Не бихме казали „чанч“ — възрази Мичъл.

Рюдигер повдигна скептично вежди.

— Когато бях в Америка, всички казваха „чанч“.

— Кога е било това — през 1940?

— През 1973! — възрази Рюдигер. — Бентън Харбър, Мичиган. Работих при един чуден печатар три месеца. Лойд Г. Холоуей. Лойд Г. Холоуей и жена му, Кити Холоуей. Деца: Бъди, Джули, Карън Холоуей. Исках да ставам майстор печатар. И Лойд Г. Холоуей, който ми беше майстор, винаги казваше „чанч“.

— Добре — съгласи се Мичъл. — Може би в Бентън Харбър. Аз също съм от Мичиган.

— Моля те — махна помирително с ръка Рюдигер. — Нека не се опитваме да се разбираме един друг според автобиографията си.

След което се върна към книгата си.

Като прочете десет страници от „Бог, който е тук“ (Франсис Шефър управляваше фондация в Швейцария, където по информация на Мичъл можело да се отседне без пари), върна книгата на рафта и излезе от библиотеката. Останалата част от деня прекара в обикаляне на града. Притеснението му, че не се раздава достатъчно в грижите за болните в приюта съществуваше паралелно — колкото и странно да звучи — с прилив на неподправено религиозно чувство. През по-голямата част от времето в Калкута беше обзет от екстатично спокойствие, все едно поддържаше постоянна невисока температура. Медитативните му практики се задълбочиха. Получаваше усещания за устремно връхлитане, сякаш се движеше с голяма скорост. В продължение на цели минути забравяше кой е. Докато обикаляше из улиците, се опитваше и нерядко успяваше да изчезне за самия себе си, за да може, парадоксално, да присъства в настоящето по-пълноценно.

Не съществуваше достатъчно добро описание на каква да е част от всичко това. Дори самият Томас Мъртън можеше да констатира: „Придобих навика да се разхождам нагоре-надолу под дърветата или покрай стената на гробището в присъствието на Бог“. Важното беше, че сега Мичъл разбираше какво е имал предвид Мъртън — или поне си мислеше, че разбира. Докато се наслаждаваше на прекрасните гледки около себе си, прашните игрища за поло, свещените крави с боядисани рога, придоби навика да обикаля Калкута в присъствието на Бог. Нещо повече — струваше му се, че това не би трябвало да е трудно постижимо. Беше нещо, което всяко дете знаеше как да прави — да поддържа пряка и пълноценна връзка със света. Когато пораснеш, някак забравяш за тази връзка и трябва да се приучаваш наново.

Има градове, превърнати в руини, и такива, въздигнати от руини, ала има и други, които съдържат в себе си собствените си руини, докато продължават да се разрастват. Калкута беше от последните. Мичъл крачеше по Чорингий Роуд, оглеждаше сградите, повтаряше си един израз, който си спомняше от Гадис — акумулирането на време в стените, и си мислеше, че англичаните са оставили след себе си бюрокрация, усложнена допълнително от индийците, които бяха натъпкали финансовата и държавната система с безчетните йерархии на хиндуисткия пантеон, с нови и нови нива на кастовата система, така че осребряването на един пътнически чек бе равносилно на преминаване през цяла поредица от полубогове — първият ти проверява паспорта, вторият ти подпечатва чека, третият прави копие на транзакцията, четвъртият записва сумата и едва тогава отиваш на касата да си я получиш. Всичко документирано, проверено по няколко пъти, стриктно архивирано, след което завинаги забравено. Калкута бе черупка — черупката на една империя, и от вътрешността на тази черупка се изсипваха девет милиона индийци. Под колониалната повърхност на града лежеше истинската Индия, древната родина на раджпутите, навабите, моголите, и тази Индия избиваше през градините и малките улички, а на моменти, особено вечер, когато музикантите плъпваха да свирят из улиците, човек имаше чувството, че британците никога не са стъпвали тук.

Имаше гробища, пълни с умрели англичани, гори от оронени обелиски, по които Мичъл успяваше да различи едва по няколко думички. Лейтенант Джеймс Бартън, съпруг на… 1857–18… Розалинд Блейк, съпруга на полковник Майкъл Питърс. О Бозе почивша, 1887. В гробището бяха проникнали тропически увивни растения, край семейните гробници бяха избуяли палми. По чакъла имаше разпилени парчета от черупка на кокосов орех. Ребека Уинтроп, на девет месеца. Мери Холмс. Починала при раждане. Надгробната статуя беше викторианска, претруфена. Ангели бдяха зорко над гробовете, лицата им — протрити. Аполониеви храмове приютяваха тленните останки на служители от Източноиндийската компания, колоните бяха срутени, фронтоните — килнати. От малария. От тиф. Един пазач намина да провери какво прави Мичъл. В Калкута човек не можеше да остане сам. Дори изоставеното гробище си имаше охрана. О Бозе почивши. О Бозе. Почивши.

В неделя излезе на улицата още по-рано и обикаля почти целия ден, прибра се в пансиона навреме за следобедния чай. На верандата, до едно цвете в саксия, извади от раницата си нова синя бланка за плик-писмо и започна да пише на родителите си. Отчасти защото използваше този начин на кореспонденция като продължение на собствения си дневник и като така пишеше по-скоро на себе си, отколкото на семейството си, и отчасти под влияние на Гетсиманските дневници на Мъртън, писмата на Мичъл от Индия бяха безкрайно странни свидетелства. Той записваше всякакви неща, за да провери истинността им. Веднъж свалени на хартия, ги забравяше. Носеше писмата до пощата и ги пускаше, без изобщо да се замисли какво впечатление биха направили на озадачените му родители в Детройт. Настоящото си писмо започна с подробно описание на мъжа със стафилококовата инфекция, която бе разяла бузата му. Това го подсети да им разкаже за прокажения, който бе видял да проси на улицата предния ден. Оттам Мичъл премина към разискване на недоразуменията около проказата и как тя на практика не е „чак толкова заразна“. После надраска набързо картичка на Лари в Атина, като за обратен адрес посочи Армията на спасението. Извади писмото на Маделин от раницата си, замисли се дали да не отговори, но го прибра обратно.

Тъкмо приключваше с кореспонденцията, когато на верандата се появи Рюдигер.

Седна и поръча каничка чай и за себе си. След като му я донесоха, каза:

— Е, да те питам нещо. Защо дойде в Индия?

— Исках да видя нещо различно от Америка. А също и да стана доброволец при Майка Тереза.

— Значи си дошъл да вършиш добрини.

— Поне да се опитам.

— Интересно е това за добрините. Аз съм немец, така че, естествено, знам всичко за Мартин Лутер. Проблемът е, че колкото и да се опитваме да сме добри, не можем да бъдем достатъчно добри. Затова Лутер казва, че трябва да намираш упование във вярата. Обаче я се опитай да почетеш малко Ницше, ако искаш да научиш повече по въпроса. Според Ницше, Мартин Лутер просто се е опитвал да бъде благосклонен към всички. Само вярвайте. Имайте вяра. Вярата е вашето упование! Нали! Може да е така, а може и да не е. Ницше не е бил срещу християнството, както си мислят всички. Просто е мислел, че има само един християнин, а именно Христос. След него всичко приключва.

Рюдигер се отнесе в размисли. Гледаше нагоре в тавана усмихнат, с грейнало лице.

— Сигурно е било прекрасно да си такъв християнин. Първият християнин. Преди всичко да стане капут.

— Ти това ли искаш да бъдеш?

— Аз съм само един пътешественик. Пътувам, нося всичко, от което имам нужда, на гърба си, нямам никакви проблеми. Нямам жена. Нямам деца.

— Нямаш обувки — обърна му внимание Мичъл.

— Някога имах обувки. Но после осъзнах, че се чувствам далеч по-добре без тях. Навсякъде ходя бос. Дори в Ню Йорк.

— Ходил си бос в Ню Йорк?

— Прекрасно е да ходиш бос в Ню Йорк. Все едно стъпваш върху огромен, гигантски гроб!

На другия ден беше понеделник. Мичъл искаше първо да пусне писмата, затова закъсня в Калигхат. Един доброволец, когото виждаше за пръв път, вече беше изкарал количката с лекарствата. Докторката ирландка се беше върнала в Дъблин и на нейно място имаше лекар, който говореше само италиански.

Лишен от обичайното си сутрешно задължение, Мичъл прекара следващия час в безцелно обикаляне из отделението, за да си намери какво да върши. На едно легло на горната редица лежеше осем-деветгодишно момче, гушнало кутийка, от която изскачаше палячо. Мичъл никога досега не бе виждал дете в Дома и се качи да поседи при него. Момчето, чиято глава беше бръсната, а под очите му зееха черни сенки, му подаде играчката си. Мичъл веднага забеляза, че е счупена. Капакът не се затваряше и куклата не можеше да се прибере. Като придържаше капака с пръст. Мичъл направи знак на детето да завърти ключето и в подходящия момент пусна капака, при което палячото изскочи. На малкия му хареса. Показа на Мичъл, че иска да го повторят.

Вече беше станало десет. Твърде рано за сервиране на обяд. Твърде рано да си ходи. Повечето от другите доброволци къпеха пациентите или сваляха мръсните чаршафи от леглата, или миеха гумените постелки, които предпазваха дюшеците — тоест, вършеха гадната, миризлива работа, която Мичъл също би трябвало да върши. За момент събра смелост да започне веднага, тутакси. Но точно тогава мерна към него да се приближава пчеларят, понесъл камара мръсни чаршафи, и с механичен рефлекс отстъпи назад под една арка и изкачи стъпалата до покрива.

Каза си, че просто иска да се качи на покрива за една-две минутки, малко да се пречисти от миризмата на дезинфектант в отделението. Днес беше дошъл тук с конкретна цел и тази цел беше да преодолее гнусливостта си, но преди да го стори, имаше нужда от свеж въздух.

На покрива две доброволки простираха мокрото пране. Едната, която имаше американски акцент, тъкмо казваше:

— Казах на Майка, че обмислям да си взема отпуска. Може да замина за Тайланд и да полежа на плажа за седмица-две. Тук съм вече почти шест месеца.

— Тя какво ти отговори?

— Каза, че единственото важно нещо в живота е благотворителността.

— Нали затова е светица — отговори другата жена.

— Не може ли хем да стана светица, хем да ходя на плажа? — усмихна се американката и двете прихнаха в смях.

Докато двете си говореха, Мичъл отиде в далечния край на покрива. Надникна през стрехата и с изненада установи, че гледа към вътрешния двор на храма на Кали в съседство. На един каменен олтар бяха прилежно подредени шест отрязани кози глави, проскубаните им шии лъщяха в яркочервена кръв. Мичъл се стараеше всячески да се отнася еднакво към всички религии, но що се отнася до жертвоприношенията с животни, стигаше дотам. Погледа още известно време козите глави, след което, внезапно събрал решимост, слезе по стълбите и намери пчеларя.

— Тук съм — каза.

— Добре, браво, точно навреме. Трябва ми помощ.

Поведе Мичъл към едно легло насред помещението. На него лежеше мъж, който дори на фона на другите старци в Калигхат имаше прекомерно изпит и немощен вид. Покрит с чаршаф, изглеждаше древен и с покафеняла кожа като на египетска мумия — сравнение, което хлътналите му бузи и извит като острие нос подчертаваха допълнително. За разлика от мумиите обаче, очите на мъжа бяха широко отворени. Бяха сини и изпълнени с паника, сякаш загледани в нещо, видимо само за неговия взор. Непрестанното тресене на крайниците му подчертаваше невероятния ужас, изписан на лицето му.

— Този господин се нуждае от баня — каза с гърления си глас пчеларят. — Някой е взел носилката, така че трябва да го пренесем на ръце.

Не стана ясно как точно. Мичъл отиде при краката на болния и изчака пчеларят да издърпа чаршафа, с който бе покрит старецът. Без завивка мъжът още повече приличаше на скелет. Пчеларят го грабна под мишниците, Мичъл обви с длани глезените му и по този не особено деликатен начин го повдигнаха от дюшека и стъпиха на пътеката.

Скоро си дадоха сметка, че трябваше да изчакат за носилката. Старецът беше по-тежък, отколкото очакваха, и неудобен за носене. Увисна помежду им като труп на животно. Опитваха се да внимават колкото могат, но щом стъпиха на пътеката, нямаше къде да оставят товара си. Най-доброто, което можеха да направят, бе да го отнесат до банята възможно най-чевръсто, и в бързината започнаха да се отнасят към него не толкова като към човек, когото трябва да пренесат, а като към предмет. Това, че той явно не разбираше какво се случва, само ги насърчаваше допълнително. На два пъти го блъснаха в други легла, доста силно. Мичъл се опита да го подхване по-добре и за малко да го изпусне, накрая прекосиха с несигурни крачки женското отделение и влязоха в банята в дъното.

Представляваше жълта каменна стая с пейка в единия край, на която положиха стареца; единствената светлина се процеждаше призрачно през зарешетено прозорче. От стените стърчаха месингови кранове, а насред пода бе издълбан огромен като в кланица отточен канал.

Нито Мичъл, нито пчеларят казаха нещо за противната работа, която вършеха — пренасянето на стареца. Сега той лежеше по гръб, крайниците му продължаваха да се тресат мощно, а очите му бяха широко отворени, сякаш взрени в безпределен ужас. Двамата бавно свалиха болничната му нощница през главата. Отдолу се разкри подгизнал бандаж, прикриващ слабините.

Мичъл беше престанал да изпитва страх. Бе готов за всичко, което трябваше да направи. Това беше. Заради това беше дошъл.

С помощта на безопасни медицински ножици пчеларят разряза лейкопласта. Омазаната с гной превръзка се разпадна на две части и отдолу лъсна източникът на агонията на несретника.

Скротумът му бе превзет от тумор с размер на грейпфрут. Отначало внушителният по големина израстък пречеше да се идентифицира туморът; приличаше повече на розов балон. Туморът бе толкова голям, че бе опънал обичайно сбръчканата кожа на тестисите като барабан. Най-горе на топката, като завързаното крайче на надут балон, сбръчканият пенис на мъжа висеше отпуснат настрани.

Щом превръзката падна, старецът повдигна паралитично треперещите си ръце, за да се прикрие. Това бе първият знак, че осъзнава присъствието им.

Пчеларят развъртя кранчето и провери температурата на водата. Напълни една кофа. Като я повдигна високо, започна да полива стареца бавно, ритуално.

— Това е тялото Христово — рече.

Напълни втора кофа и повтори процедурата, като редеше напевно:

— Това е тялото Христово. Това е тялото Христово. Това е тялото Христово.

Мичъл също напълни кофа вода и започна да полива стареца. Запита се дали изливащата се струя причинява по-силна болка на човека. Нямаше как да се разбере.

Натъркаха с голи длани нещастника с антисептичен сапун. Измиха му ходилата, краката, гърба, ръцете, врата. Мичъл нито за миг не повярва, че обезобразеното от тумора тяло на мъжа на пейката е тялото Христово. Миеше го възможно най-внимателно, почисти мястото около основата на тумора, който беше зловещо червен и кървеше. Опитваше се да покаже на мъжа да не изпитва такъв срам, да му даде да разбере, че в последните си дни не е сам, поне не напълно сам, и че двете чудати фигури, които го къпят, колкото и да са тромави и неумели, все пак се опитват да му помогнат доколкото им е възможно.

След като го изплакнаха и подсушиха, пчеларят му направи нова превръзка. Облякоха го с чиста нощница и го пренесоха обратно до мъжкото отделение. Когато го положиха в леглото, старецът продължаваше да се взира с невиждащ поглед, да се тресе от болка, все едно никога не бяха припарвали до него.

— Ами, много ти благодаря — каза пчеларят. — Би ли занесъл тези кърпи в пералнята?

Мичъл взе кърпите, като почти не се притесни относно това с какво са замърсени. Като цяло се чувстваше горд от случилото се. Докато се навеждаше над коша с прането, кръстчето му се олюля на врата и хвърли сянка на стената.

Тъкмо беше тръгнал да види как е момчето, когато мерна агронома. Дребният напрегнат човечец беше седнал в леглото, тенът му бе значително по-жълтеникав от предния петък, жълтото се бе процедило дори в еклерите на очите му, които бяха смущаващо оранжеви на цвят.

— Здравейте — каза Мичъл.

Агрономът го изгледа остро, но не каза нищо.

Тъй като не можа да му съобщи нищо оптимистично по отношение на диализата, Мичъл приседна на леглото и без да пита, започна да масажира гърба на човека. Разтри раменете, врата, главата му. Петнайсет минути по-късно, когато приключи, Мичъл попита:

— Искате ли нещо?

Агрономът явно се замисли.

— Искам да се изсера — рече.

Мичъл се сепна, неподготвен. Преди да може да направи или каже нещо обаче, пред тях изникна усмихнат млад индиец. Беше бръснарят. Вдигна купичка с крем, четка и бръснач.

— Ще бръснем! — обяви с жизнерадостен тон.

Без повече обяснения, започна да сапунисва бузите на агронома. Онзи нямаше сили да се възпротиви.

— Трябва да се изсера — повтори малко по-настойчиво.

— Бръсне, бръсне — заповтаря бръснарят единствената дума, която знаеше на английски. Мичъл не знаеше къде държат подлогите. Не му се мислеше какво може да стане, ако не осигури навреме необходимото, но се боеше и какво би станало, ако го направи. Огледа се за помощ.

Всички други доброволци бяха заети. Не се забелязваха и монахини.

Докато Мичъл се върна, агрономът съвсем беше забравил за него. И двете му бузи бяха насапунисани. Затвори очи с разкривено лице и обяви с отчаяние, примесено с гняв и облекчение:

— Сера!

Бръснарят, без изобщо да му обърне внимание, започна да го бръсне.

И Мичъл направи крачка назад. С ясното съзнание, че ще съжалява за това дълго време, а може би дори цял живот, и въпреки това неспособен да устои на приятния импулс, който пробяга по цялото му тяло, той се отправи към изхода, мина покрай цитата от Евангелие от Матея 25:40 и продължи нагоре по стълбите към яркия, пропаднал свят навън.

Улицата беше претъпкана с поклонници. В храма на Кали, където продължаваха да колят кози, чу дрънкане на цимбали. Звукът се усили до кресчендо, после стихна. Мичъл се насочи към автобусната спирка, като вървеше срещу потока от хора. Огледа се да види дали не го следват, дали пчеларят не е тръгнал да го гони, за да го върне обратно. Но никой не бе забелязал, че си тръгва.

Опушеният автобус пристигна още по-пълен от обичайното. Мичъл трябваше да се покатери на задния калник заедно с рояк младежи и да стиска колкото му държат ръцете. Няколко минути по-късно, когато автобусът попадна в задръстване, успя да се изкатери до багажника на покрива. Пътниците горе, също млади, му се усмихнаха, доволни да видят чужденец да се вози на покрива. Докато автобусът трещеше и бумтеше към центъра, Мичъл наблюдаваше града, преминаващ пред погледа му ниско долу. Рояци хлапетии просеха по ъглите. Улични кучета с грозни муцуни ровеха в боклука или спяха, полегнали на една страна на топлото обедно слънце. В покрайнините витрините на магазините и жилищата бяха скромни, но с наближаването до централната градска част жилищните блокове ставаха все по-внушителни. Измазаните им с хоросан фасади се лющеха, железните парапети по балконите бяха изпочупени или липсваха. Мичъл се намираше достатъчно нависоко, че да вижда направо в дневните на хората. Тук-там имаше някоя с кадифени пердета и резбовани мебели. Но повечето бяха голи, само с по един дюшек на пода, върху който бяха насядали всички от семейството и обядваха.

Мичъл слезе близо до офис на железопътната компания „Индиан Рейлуейс“. В слабо осветеното помещение, в което най-напред се набиваше на очи черно-бял портрет на Ганди, Мичъл се нареди за билет. Опашката вървеше бавно и това му осигури достатъчно време да огледа разписанието на заминаващите влакове, за да реши закъде ще пътува. На юг към Мадрас? Към високопланинския Дарджилинг в Хималаите? Защо не чак до Непал?

Мъжът зад него говореше на жена си:

— Както вече ти обясних, ако пътуваме с автобус, ще трябва да направим три прекачвания. С влак е много по-удобно.

Имаше влак за Бенарес, отпътуващ в 8:24 ч. същата вечер от най-голямата гара в Калкута, „Хоура“. Щеше да пристигне в свещения град на река Ганг на следващия ден по обяд. Билет за втора класа с кушет струваше около осем долара.

Скоростта, с която изскочи от билетната каса и се втурна да пазарува провизии за пътуването си, бе като на човек, подготвящ бягство. Купи си бутилка вода, мандарини, един шоколад, пакетче бисквити, бучка странно ронливо сирене. Не беше обядвал, затова се отби в ресторантче за купа зеленчуково къри и парати. След това успя да намери брой на „Хералд Трибюн“ и влезе в едно кафене, за да го прочете. Имаше още време за убиване, затова направи прощална обиколка на квартала, като спря да поседне край лимоненозелена градина, сгушена под преминаващите над главата му облаци. Докато се върне в пансиона, бе станало четири.

Прибирането на багажа му отне минута и половина. Метна резервните си тениска и къси панталони в брезентовата торба заедно с тоалетните принадлежности, джобния Нов завет и дневника си. Докато вършеше всичко това, Рюдигер се прибра, стиснал нещо навито под мишница.

— Днес — обяви доволно той — открих коженото гето. В този град има гето за всичко. Както си се разхождам, попадам на това гето и изведнъж ми просветва как да си направя страхотна кожена кесия, където да си нося паспорта.

— Кесия за паспорта — повтори Мичъл.

— Да, нужен ти е паспорт, за да докажеш на света, че съществуваш. Хората на паспортния контрол не могат да те погледнат и да се уверят, че си човек. Не! Те трябва да видят твоя мъничка фотография. Едва тогава вярват, че съществуваш. — Показа на Мичъл свитъка обработена кожа. — Може и на теб да направя.

— Твърде късно. Заминавам.

— Оживил си се нещо, а? Къде отиваш?

— Бенарес.

— Непременно отседни в йога-пансиона. Няма по-добро място.

— Добре, така ще направя.

Някак тържествено Рюдигер протегна ръка.

— Когато те видях за първи път — продължи, — си казах: друго не мога да кажа за този, но е открит.

Вгледа се в очите на Мичъл, сякаш за да го прецени, и да му пожелае всичко хубаво. Мичъл се обърна и си тръгна.

Тъкмо прекосяваше двора, когато се натъкна на Майк.

— Изнасяш ли се? — попита Майк, забелязал торбата.

— Реших да попътувам — кимна Мичъл. — Но, хей, преди да тръгна, помниш ли онзи магазин, дето ми го спомена — дето продавали ласи. Бханг ласи включително? Можеш ли да ме заведеш?

Майк се отзова с готовност. Излязоха през централната порта и прекосиха Съдър Стрийт, покрай сергията за чай от другата страна и в лабиринта от по-тесни улички оттатък. Както си вървяха, към тях се приближи просяк, вдигна ръка и се развика:

— Бакшиш! Бакшиш!

Майк подмина, но Мичъл спря. Бръкна дълбоко в джоба си, извади двайсет паиса и ги сложи в мръсната ръка на просяка.

Майк рече:

— Когато дойдох тука за първи път, давах на просяците. Но след това разбрах, че е безнадеждно. Няма край.

— Исус казва да даваш, когато ти поискат.

— Аха — кимна Майк, — явно Исус никога не е бил в Калкута.

Магазинът за ласи се оказа не точно магазин, а количка, спряна пред олющена стена. Отгоре й бяха оставени три кани, покрити с кърпи срещу мухи.

Продавачът обясни какво има във всяка, като показа:

— Солено ласи. Сладко ласи. Бханг ласи.

— Дошли сме за бханг ласи — каза Майк.

Това предизвика радост у двамината, които се подпираха на стената, явно приятели на продавача.

— Бханг ласи! — извикаха. — Бханг!

Продавачът наля две високи чаши. Цветът на напитката беше зеленикавокафяв. Вътре плуваха късчета.

— Това нещо ще ти види сметката — каза Майк и вдигна чашата към устата си.

Мичъл отпи. Имаше вкус на пяна от застояло езеро.

— Като стана дума за сметки — започна, — може ли да видя снимката на момичето, с което си се запознал в Тайланд?

Майк се ухили похотливо и извади портфейла си. Подаде снимката на Мичъл. Без изобщо да я погледне, Мичъл бързо я скъса на две и я захвърли на земята.

— Хей!

— Край, точка — заключи Мичъл.

— Скъса ми снимката! Защо, защо го направи?

— Помагам ти. Толкова е жалко.

— Майната ти! — оголи зъби като плъх Майк. — Откачено жалко христосче!

— Я сега да видим кое е по-кофти? Да си откачен и жалък или да си купуваш малолетни проститутки?

— О, я виж, приближава просяк — подигравателно измяучи Майк. — Ще взема да му дам малко пари. Аз съм свят човек! Ще спася света!

— О, я виж, приближава тайландска танцьорка. Май си пада по мен! Ще взема да се оженя за нея! Ще я отведа у дома да ми готви и да ми чисти. Не мога да си намеря жена в собствената си родина, понеже съм тлъстак и мързеливец. Затова ще си взема тайландка.

— Искаш ли да ти кажа нещо? Майната ти и на теб, и на Майка Тереза! Сбогом, кретен. Приятен купон с монахините. Дано ти врътнат някоя чекия, че имаш нужда.

Тази размяна на реплики с Майк докара на Мичъл превъзходно настроение. Като си допи напитката, той се върна в пансиона. Верандата вече беше затворена, но библиотеката работеше. Той се настани на пода в ъгъла, кръстоса крака и като използва томчето на Франсис Шефър за подложка, захвана да пише ново писмо.

Скъпа Маделин,

С думите на Дъстин Хофман, нека ти го кажа високо и ясно:

Не се омъжвай за този мъж!!! Не е подходящ за теб.

Благодаря ти за прекрасното дълго писмо. Получих го в Атина преди около месец. Съжалявам, че не ти писах по-рано. Полагах всички усилия да те държа далеч от мислите си.

Току-що изпих чаша бханг ласи. Ласи — ако не си опитвала — е студена разхладителна индийска напитка от кисело мляко. Бханг е марихуана. Купих си бханг ласи от един уличен търговец преди пет минути и това е едно от многото чудеса на този субконтинент.

Ето какво искам да ти кажа. Когато сме си говорили за брак (в смисъл, по принцип), ти си ми казвала, че хората се женят в една от следните три фази. Първа фаза са традиционалистите, които се женят за приятелките си от колежа, обикновено лятото след дипломирането. Хората във Втора фаза се женят на около двайсет и осем. Има и такива в Трета фаза, които се женят с третата вълна, изпълнени от чувство на отчаяние, някъде на трийсет и шест, трийсет и седем или дори трийсет и девет години.

Ти ми каза, че никога не би се омъжила направо след колежа. Че си щяла да изчакаш, докато „кариерата“ ти потръгне, и ще се ожениш, когато минеш трийсетте. Тайничко винаги съм се надявал, че ти си от Втора фаза, но когато те видях в деня на дипломирането, установих, че си категорично и непоправимо Първа фаза. После дойде писмото ти. Колкото повече го четях, толкова повече осъзнавах какво остава неизказано. Под спретнатия ти почерк се крие едно спотаено желание. Може би именно това прави този твой спретнат почерк цял живот — опитва се да пречи на налудничавите ти желания да взривят живота ти.

Откъде го знам ли? Нека кажем само, че по време на пътешествията си имах възможност да опозная някои вътрешни състояния, които скъсяват разстоянията между хората. Понякога, независимо колко далеч един от друг се намираме физически, се чувствам толкова близо до теб, в най-съкровената ти вътрешна стая. Усещам това, което усещаш ти. От тук.

Трябва да приключвам. Ще хващам нощен влак и току-що установих, че в периферията на зрението ми са започнали да проблясват искрици.

Та така, не би било честно от моя страна да ти казвам всичко това, без да ти дам и още нещо за мислене. Може да го наречеш предложение. Характерът на това предложение обаче не е нещо, което един млад господин (пък бил той и такъв като мен, който се е отказал да носи бельо) може да вложи в писмо. Това е нещо, което трябва да ти кажа на живо.

Кога ще стане това, не съм сигурен. В Индия съм от три седмици и засега видях само Калкута. Искам да отида до Ганг и точно нататък съм тръгнал сега. Искам да посетя също Ню Делхи и Гоа (където в една катедрала са изложени неразлагащите се останки на Свети Франциск Ксаверий). Много ми се ще да видя и Раджастан и Кашмир. Лари все още не се е отказал от намеренията си да се срещнем през март (ще ти разказвам друг път за Лари), за да си проведем стажа при професор Хюз. Накратко, пиша ти това писмо, защото ако наистина си Първа фаза, може да не ми остане достатъчно време лично да попреча на процеса. Много съм далеч, за да прелетя през Бей Бридж със спортната си кола и да разпердушиня церемонията (пък и никога не бих налетял на врата, белязана с кръст).

Не знам дали това писмо ще те намери. Остава ми да се осланям на вярата, с други думи, да правя нещо, което напоследък ми се удава с умерен успех.

Това бханг ласи е доста силничко всъщност. Търсех висшата реалност, но засега има няколко земни реалности, с които ще се задоволя. Нищо не казвам. Но има магистърска програма по Английска литература в Принстън. А в Йейл и Харвард има Духовна семинария. В Ню Джърси и Ню Хейвън се предлагат мизерни апартаментчета, в които двама прилежни студенти биха могли да бъдат прилежни заедно.

Но засега няма да кажа повече. Все още не. Моля да отдадеш всичко неуместно, което казах, на бенгалския млечен шейк. Възнамерявах просто да ти напиша кратко писъмце. Можеше да го събера на картичка. Исках да ти кажа едно:

Не се омъжвай за този човек.

Не го прави, Мад. Просто недей.

Докато слезе на първия етаж, вечерта вече беше паднала. По средата на улицата вървяха тълпи от хора, жълтите крушки висяха над главите им, като карнавални светлини. Музиканти свиреха на дървените си флейти и пластмасови тромбони и правеха всичко възможно да привлекат вниманието на туристите, а ресторантите бяха отворили.

Мичъл крачеше под огромните дървета, мисълта му работеше трескаво. Усещаше мекотата на вятъра в лицето си. В известен смисъл марихуаната му беше излишна. Лавината от усещания, които заляха Мичъл щом зави зад ъгъла — непрестанното бибиткане на такситата, пухтенето на двигателите на камионите, виковете на многобройните като мравки мъже, които бутаха колички, отрупани с ряпа или с железа за скрап, — биха замаяли Мичъл дори да беше абсолютно на себе си посред бял ден. Беше като да се надрусаш от изпаренията на пушещите около теб, след като вече си се надрусал. Мичъл беше толкова погълнат от всичко, че забрави накъде е тръгнал. Можеше цяла нощ да си стои на този ъгъл, да наблюдава потока от превозни средства на метър пред себе си. Но изведнъж периферното му зрение фиксира рикша, която се закова до него. Нейният вала — едър смугъл мъж със зелена кърпа, омотана около главата, му направи знак да се приближи и му показа празното място. Мичъл огледа непроницаемата стена на трафика. Стрелна с очи мястото. В следващия момент се качваше да седне.

Индиецът се наведе, за да хване дългите прътове на рикшата и с бързината на лекоатлет на състезание се впусна в трафика.

Известно време се движеха странично покрай плътния поток автомобили. Мъжът си проправяше умело път между останалите участници в движението. Зърнеше ли пролука покрай автобус или камион, тутакси се плъзваше да я заеме, докато не бе принуден да спре рязко от друго превозно средство отпред. Рикшата спираше и тръгваше непрекъснато, кривваше, забързваше, заковаваше се на място — като в състезание с блъскащи се колички.

Мястото за пътника беше като трон, тапициран с яркочервен винил и украсен с портрет на Ганеша. Козирката беше спусната, така че Мичъл виждаше огромните дървени колела от двете си страни. Мине се не мине — аха да се сблъскат с друга рикша, и Мичъл поглеждаше сърдито колегите си експлоататори. Браминка, чието сари разкриваше пояс тлъстина около корема й. Три ученички, които си пишеха домашното. Натискането на клаксоните и крещенето сякаш се случваше в главата на Мичъл. Стискаше здраво торбата си, доверил се изцяло на своя вала да го отведе, закъдето е тръгнал. Смуглият гръб на шофьора блестеше от пот, мускулите и жилите, които работеха трескаво отдолу, бяха изопнати като струни на пиано. След петнайсет минути зигзагообразни движения, слязоха от главната улица и ускориха ход, минаха през почти изцяло тъмен квартал.

Червеният винил скърцаше като сепаре в закусвалня. Слонската глава на Ганеша беше с почернени мигли като боливудски идол. Небето внезапно грейна и Мичъл вдигна поглед, пред който се разкриха стоманените подпори на мост. Издигаше се във въздуха като виенско колело, цялото в цветни лампички. Далеч в ниското течеше река Хугли, катраненочерна, във водата се отразяваше неоновата табела на гарата от отсрещния бряг. Мичъл се наведе над седалката, за да погледне във водата. Ако сега паднеше от рикшата, щеше да прелети няколкостотин метра. Никой нямаше и да разбере.

Но не падна. Мичъл седеше изправен в рикшата, превозван като сахиб. Когато стигнеха крайната си цел, щеше да даде на своя вала огромен бакшиш. Поне седмична заплата. Междувременно се наслаждаваше на пътуването. Почувства се в приповдигнато настроение. Носеха го — съсъд в съсъд. Сега вече разбираше Христовата молитва. Разбираше какво е милост. Разбираше и какво е грешен, естествено. Докато минаваха по моста, устните на Мичъл не помръдваха. Не мислеше. Сякаш — точно както бе обещала Франи — молитвата е надделяла и сама се произнася в сърцето му.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

Господи Исусе Христе, помилуй мен, грешния.

[1] Паста от ферментирали и силно осолени дрожди. Продава се в бурканчета. Емблематично ястие за австралийската кухня. Б.пр. ↑

А понякога бяха много тъжни

Когато в средата на шейсетте Алтън Хана стана президент на колежа „Бакстър“ и напусна позицията си на декан в колежа „Кънетикът“, за да отиде да живее в Ню Джърси, дъщерите му не бяха особено въодушевени. При първото им пътуване до Щата на градините момичетата си запушиха носовете и взеха да мрънкат още при вида на табелата „Добре дошли в Ню Джърси“, далеч преди колата да наближи истинска петролна рафинерия. Щом се установиха в Притибрук, носталгията по предишния им дом нарасна още повече. Алуин се оплакваше, че й е мъчно за съучениците. Според Маделин новата къща беше зловеща и недобре отоплена. Страхуваше се да спи сама в голямата детска стая. Алтън беше преместил дъщерите си в Притибрук с идеята, че ще им е добре в просторната къща и сред потъналия в зеленина заден двор. Нямаше представа, че са толкова привързани към тясната и неудобна градска къща в Ню Лондон, където голяма част от площта бе прахосана в стълби.

Но в онова размирно десетилетие добрите новини и бездруго не бяха много. Алтън се премести в „Бакстър“ в период, когато колежът получаваше все по-малко финансова подкрепа, а възпитаниците му бяха във вихъра на протеста. През първата му година на президентския пост студентите организираха обсада на административната сграда. Въоръжени с подробен списък с искания — за премахването на условието за минимално допустими кредити за отделните специалности, за създаване на факултет по Афроамерикански изследвания, за недопускане върху територията на кампуса на комисии за записване на донаборници, както и за неприемане на дарения от корпорации, обвързани с производство на боеприпаси или петрол, — протестиращите се разположиха на персийските пътеки пред канцеларията на президента. Докато Алтън разговаряше със студентския лидер Айра Кармайкъл — несъмнено умно хлапе с войнишка униформа и демонстративно разкопчан дюкян, — петдесет брадясали негови колеги продължаваха да крещят лозунги пред вратата. От една страна, за да им покаже, че докато той е президент на този колеж, подобно поведение няма да бъде толерирано, а от друга, защото беше републиканец и като такъв подкрепяше войната във Виетнам, в крайна сметка Алтън извика полиция и студентите бяха изхвърлени със сила от сградата. Естествено, това доведе до допълнително покачване на напрежението. Не след дълго на поляната пред колежа пламна хартиено чучело „Хирошима Хана“, чиято карикатурно уголемена плешива глава наподобяваше ядрена гъба. Под прозорците на Алтън всеки ден се тълпяха протестиращи, жадни за оставката му. В шест вечерта, когато студентите се разпръскваха (не бяха чак толкова отдадени на каузата, че да пропуснат вечерята), Алтън се изнизваше. Бързо прекосяваше моравата, където овъглените остатъци от чучелото му още висяха от един бряст, шмугваше се в колата си на служебния паркинг и се прибираше в Притибрук, където дъщерите му продължаваха да протестират бурно срещу преместването на семейството в Ню Джърси.

С Алуин и Маделин той бе склонен да води преговори. По-голямата си дъщеря подкупи с уроци по езда в местния кънтри клуб. Скоро Алуин започна да носи бричове и сако за езда, разви едва ли не интимна привързаност към дореста кобила на име Ривиера Ред и не спомена Ню Лондон никога повече. Маделин се посвети на интериорния дизайн. Един уикенд Филида я заведе в Ню Йорк. Когато се прибраха в неделя вечерта, се оказа, че в стаята й я чака изненада. Маделин взе на бегом стълбите до втория етаж и намери стените на стаята си облепени в сцени от любимата й по онова време книжка: „Маделайн“ от Лудвиг Бемелманс. Докато тя се беше разхождала из Манхатън, майстор бе свалил старите й тапети с пара и ги беше заменил с нови, изработени по поръчка в Трентън. С влизането в стаята й човек сякаш попадаше сред страниците на книжката. На едната стена бе изобразена неприветливата столова в девическото училище на героинята, отсреща — шумният пансион. Множество Маделайнчета из цялата стая вършеха дръзки дела: една правеше физиономии в зоопарка („… а на лъва с цвят каки Маделайн рече: «Аки»“), друга балансираше като еквилибрист на мост над Сена, а трета повдигаше нощницата си, за да си покаже белега от операцията на апендикса. Тучните, потънали в зеленина парижки паркове с криволичещи алеи, мултиплицираният образ на сестра Клавел, която „бърза все по-бързо и по-бързо“, прихванала покривалото си за глава с една ръка, сянката й удължена от предчувствието, че „нещо не е наред“, а до електрическия ключ еднокракият войник се подпира на патерици, надписът под него гласи: „А понякога бяха много тъжни“ — това чувство бе засилено от илюстрациите на Париж, град, подреден като „двете прави редици“ на момичетата, пъстроцветен като палитрата пастелни бои на Бемелманс, свят на граждански институции и статуи на герои от войната, на познайници откъде ли не, включително сина на испанския посланик (голям храбрец в очите на шестгодишната Мади), приказният Париж, в който все пак се усещаше намек за допуснати от възрастните грешки или преживени беди, градът, който не захаросваше действителността, а се изправяше достойно срещу нея, един велик град, символизиращ изключителната сила на човешкия дух и който, макар и огромен, не плашеше Маделайн от книжката — по някакъв начин всичко това някак бе стигнало до сърцето на малката Маделин Хана. А и имената на двете толкова си приличаха, и бяха от една социална прослойка, и усещането, че тя — тогава и сега — се числи към групата на момичетата, за които някой писател би могъл да напише книга.

Никой нямаше тапети като нейните. И затова, докато растеше на Уилсън Лейн, Маделин така и не ги смени.

Вече бяха избелели от слънцето и се лющеха по краищата. Върху едно парче с изобразено горе куче бувие в Люксембургската градина се виждаше жълтеникава деруга вследствие теч от покрива. Ако връщането в дома на родителите й не беше само по себе си достатъчно падение, то да се буди в някогашната си детска стая, заобиколена от герои от книжка, добавяше последната капка. Ето защо Маделин предприе действие, което я доближаваше възможно най-много до света на възрастните при дадените обстоятелствата: простря ръката, на която носеше златната си венчална халка, и опипа леглото, за да провери дали съпругът й лежи до нея.

Напоследък Ленард си лягаше едва към един-два сутринта. Струваше му големи усилия да спи на спалня — инсомнията му се беше завърнала, — затова често се преместваше в някоя от стаите за гости, където вероятно се намираше и сега. Мястото до Маделин бе празно.

Двамата с Ленард живееха при родителите на Маделин, защото нямаше къде другаде да отидат. Стажът на Ленард в „Пилгрим Лейк“ приключи през април, една седмица преди сватбата. Бяха си запазили апартамент в Провинстаун за лятото, но след като Ленард бе приет в болница в Монте Карло, се наложи да освободят жилището. След като се върнаха в Щатите две седмици по-късно, Маделин и Ленард се преместиха в Притибрук, тъй като градчето беше достатъчно спокойно за възстановяването на Ленард, а и близо до първокласните психиатри във Филаделфия и Ню Йорк. Освен това беше удобна база, откъдето да започнат да търсят апартамент в Манхатън. В средата на април, докато Маделин все още беше на меден месец в Европа, започнаха да пристигат писма от различни университети — от пощата в „Пилгрим Лейк“ ги бяха препратили до адреса им на Уилсън Лейн. В Харвард и Чикаго не я приеха, но Колумбия и Йейл изпратиха покани за записване. Тъй като от Йейл я бяха отрязали предната година, Маделин със задоволство им върна жеста. Не й се живееше в Ню Хейвън, искаше Ню Йорк. Колкото по-бързо двамата с Ленард си намереха жилище там, толкова по-скоро щяха да започнат да си устройват живота и да реанимират двумесечния си брак.

Подтикната от подобни намерения, Маделин се надигна от леглото и се обади на Кели Трауб. Използва телефона в кабинета на Алтън на горния етаж — миниатюрна бежова стаичка, едновременно претъпкана и прилежно подредена, с изглед към задния двор. В стаята се усещаше миризмата на баща й, подчертана от влажния юнски въздух, затова Маделин гледаше да не се задържа много-много там — имаше чувството, че едва ли не е заровила нос в стария халат за баня на Алтън. Докато набираше служебния номер на Кели, Маделин хвърли поглед към градинаря, който пръскаше един храст с течност с цвят на студен чай.

Секретарката в офиса на Кели я уведоми, че „госпожица Трауб“ говори по другата линия и се поинтересува дали Маделин би искала да изчака на телефона. Маделин отвърна, че ще изчака.

През годината след дипломирането им, докато Маделин живееше на Кейп Код, Кели се бе пробвала да пробие като актриса — с умерен успех. Получи малка роля в едноактна пиеса, която се игра един-единствен уикенд в подземието на църква в манхатънския район Хеле Китчън, после участва в пърформанс на открито, режисиран от норвежец — появи се полугола и не получи никакъв хонорар. За да се издържа, бе принудена да започне работа в брокерската агенция на баща си в Горен Ийст Сайд. Ангажиментите й бяха гъвкави, заплатата — съвсем прилична, и й оставаше достатъчно време да се явява на кастинги. Пък и така се бе превърнала в перфектния човек, на когото да се обадиш, ако ти трябва апартамент около Колумбийския университет.

Минута по-късно се чу и гласът на Кели.

— Аз съм — каза Маделин.

— Здрасти, Мади! Радвам се, че се обади.

— Звъня ти всеки ден.

— Да, но днес имам перфектното жилище за теб. Готова ли си да чуеш? Ривърсайд Драйв. Едностаен, строен през 30-те. Гледка към река Хъдсън. Възможност за кабинет или втора спалня. От първи август. Трябва да дойдеш на оглед днес или го отпиши.

— Днес ли? — Маделин се колебаеше.

— Не е мой. Примолих се на колега от друга агенция да не го показва до утре.

Маделин не беше сигурна, че ще успее. През последната седмица вече три пъти ходи на огледи. Тъй като се притесняваше да оставя Ленард сам, налагаше се да моли Филида да стои вкъщи с него. Майка й твърдеше, че нямала нищо против, но Маделин я познаваше и знаеше, че това я изнервя.

От друга страна, апартаментът сякаш беше точно за тях.

— В коя част на Ривърсайд е? — поинтересува се тя.

— Пресечката със Седемдесет и седма. На пет преки от Сентрал Парк. И на пет спирки от университета. Лесно се стига и до Пен Стейшън — точно както искаше.

— Идеално е.

— Освен това, ако дойдеш днес, ще те водя на купон.

— Купон ли? Нещо ми говори, май имаше такава дума.

— У Дан Шнайдър. Точно до офиса ми. Ще има една камара народ от „Браун“, ще можеш да възстановиш някои контакти.

— Нека видя първо дали изобщо ще мога да дойда.

И двете знаеха къде е проблемът. След малко Кели попита по-тихичко:

— Как е Ленард?

Отговорът на този въпрос не беше никак лесен. Маделин седна на стола пред бюрото на Алтън и се загледа в белите борове в дъното на двора. Според последния лекар — не френският психиатър доктор Ламартин, на когото попаднаха в болницата в Монако, а новият специалист от „Пен“, доктор Уилкинс — при Ленард не се наблюдаваше „изявен риск от самоубийство“. Това не означаваше, че не е склонен към подобни действия, а само, че рискът е относително нисък. Тоест, достатъчно нисък, че да не бъде пациентът принудително хоспитализиран (макар че това заключение не беше константа). Един дъждовен следобед предната седмица Алтън и Маделин отидоха с колата до Филаделфия, за да се срещнат насаме с Уилкинс в кабинета му в медицински център „Пен“. Маделин напусна болницата с усещането, че Уилкинс не се различава с нищо от всеки друг подготвен в своята област добронамерен специалист — например икономист, който прави предположения въз основа на наличната информация, но чиито заключения по никакъв начин не са категорични. Тя го засипа с всевъзможни въпроси по отношение на предупредителни сигнали и превантивни мерки. Изслуша всички логични, но незадоволителни отговори на Уилкинс. След което се прибра в Притибрук и продължи да живее и да спи с новия си съпруг и всеки път, когато той излизаше от стаята, да се чуди дали няма да си причини нещо лошо.

— Ленард си е все така — отговори на зададения й от Кели въпрос.

— Чуй ме. Трябва да дойдеш да видиш този апартамент. Ела в шест и после ще отскочим до купона. Отдели един час — не повече. Ще те разведри.

— Ще видим. Ще ти звънна по-късно.

Докато си миеше зъбите в банята, през прозореца нахлуваше ароматът на прясно окосена трева. Погледна се в огледалото. Кожата й беше суха, леко лилавееше под очите. Не можеше и дума да става за признаци на стареене — все пак беше още едва на двайсет и три, — но изглеждаше доста по-различно от предишната година. Различаваше сенки, по които можеше да гадае как евентуално ще изглежда лицето на по-възрастната Маделин.

В мокрото помещение на долния етаж завари Филида да аранжира цветя в мивката. Плъзгащите се стъклени врати на верандата бяха отворени, над храстите пърхаше жълта пеперуда.

— Добро утро — поздрави Филида. — Как спа?

— Зле.

— До тостера има английски мъфини.

Маделин сънено зашляпа през кухнята. Взе си мъфин от пакета и започна да го чопли от кошничката с пръсти.

— Ползвай виличка, скъпа — подсети я Филида.

Но беше твърде късно: от горната част на мъфина се откъсна нащърбено парче. Маделин включи тостера и пусна вътре неравномерно разполовения сладкиш.

Докато мъфинът се препичаше, тя си наля кафе и седна на кухненската маса. Вече поразсънена, подхвана:

— Мамо, довечера трябва да отида до града да огледам един апартамент.

— Тази вечер ли?

Маделин кимна.

— С баща ти сме на коктейл. — Филида искаше да каже, че нямат възможност да останат при Ленард.

Мъфинът изскочи.

— Но, мамо — упорстваше Маделин, — апартаментът звучи перфектно. На „Ривърсайд“. С гледка.

— Съжалявам, скъпа, но този коктейл ни е заплануван отпреди три месеца.

— Кели не може да го задържи задълго. Трябва да отида да го видя днес. — Беше й неприятно да притиска майка си. Филида и Алтън се държаха толкова добре, така помагаха на Ленард в този критичен момент, че Маделин не искаше да ги товари допълнително. Но пък ако не намереше апартамент, двамата с Ленард нямаше да могат да се изнесат.

— Не може ли Ленард да дойде с теб? — предложи Филида.

Маделин измъкна от тостера по-голямата половина от мъфина, без да казва нищо. Беше водила Ленард в града миналата седмица и не мина много добре. Тълпите в „Пен стейшън“ го хвърлиха в паника и се наложи да хванат следващия влак обратно за Притибрук.

— Може и да не ходя — каза най-накрая тя.

— А може и да предложиш на Ленард да те придружи — настоя Филида.

— Ще му предложа, когато се събуди.

— Буден е. От доста време. Отпред е, на верандата.

Маделин се изненада. Напоследък Ленард спеше до късно. Тя стана и си изнесе кафето и мъфина на слънчевата веранда.

Ленард беше на долното ниво, на сянка, седнал на дървения градински шезлонг, където прекарваше по-голямата част от времето си. Изглеждаше огромен и космат, като създание от приказка на Морис Сендак. Носеше черна тениска и торбести черни шорти. Беше си вдигнал краката, обути в стари баскетболни кецове, на парапета. Лицето му тънеше в кълбета цигарен дим.

— Здрасти — поздрави Маделин и застана до него.

Ленард изръмжа нещо в отговор и продължи да пуши.

— Как си?

— Скапан. Не можах да заспя и някъде към два взех приспивателно. После към пет се събудих и излязох тук.

— Закуси ли?

Ленард вдигна кутията с цигари.

В съседния двор запърпори косачка. Маделин приседна на широкия подлакътник на стола.

— Кели се обади — рече. — Искаш ли да отидем до града довечера? Около четири и половина?

— Не мисля — пресипнало отговори Ленард.

— Предлага се двустаен на „Ривърсайд“.

— Ти иди.

— Искам да дойдеш с мен.

— Не мисля — повтори той.

Шумът от косачката приближаваше. Стигна точно до оградата, после се отдалечи.

— Мама ще ходи на коктейл — поясни Маделин.

— Мога да остана сам, Маделин.

— Зная.

— Ако исках да се самоубия, да съм го направил през нощта, докато спиш. Мога да се удавя в басейна. Примерно тази сутрин.

— Не ми помагаш да се почувствам по-спокойна за ходенето до града — отвърна Маделин.

— Виж, Мад. Не се чувствам съвсем добре. Изтощен съм и нервите ми са опънати. Не мисля, че ще мога да понеса още едно пътуване до Ню Йорк. Но тук, на верандата, ми е добре. Можеш да ме оставиш.

Маделин стисна очи.

— Но как ще живееш в Ню Йорк, ако дори не искаш да видиш апартамента?

— Това е парадокс — отвърна Ленард. Угаси си цигарата, метна фаса в храстите и запали нова. — Самонаблюдавам се, Маделин. Само това мога да направя. И напоследък задобрявам. Още не съм готов да се навра в метрото сред тълпа горещи, потни нюйоркчани.

— Ще вземем такси.

— Нито пък да обикалям с нажежено такси по жегите. Но пък мога да си се грижа идеално за себе си тук. Не ми трябва бавачка. Откога ти го повтарям. И лекарят ми това ти обяснява.

Тя го изчака да приключи, преди да върне разговора върху обсъждания конкретен въпрос.

— Работата е там, че ако апартаментът си струва, ще трябва да решим на място дали го наемаме. Може да ти се обадя от уличен телефон, след като го видя.

— Можеш да решиш и без мен. Това е твоето жилище.

— Нашето е.

— Е, нали ти ще плащаш наема — добави Ленард. — На теб ти трябва апартамент в Ню Йорк.

— Ти също искаш апартамент в Ню Йорк.

— Вече не.

— Но нали ми каза, че искаш.

Ленард се обърна и я погледна за първи път. Странно, но точно тези моменти я плашеха най-много: когато той я погледне. Очите на Ленард бяха някак пусти. Все едно се взираш в дълбок пресъхнал кладенец.

— Защо просто не се разведем? — попита я.

— Спри.

— Не бих те обвинил. Напълно ще те разбера. — Изражението му омекна и стана замислено. — Знаеш ли какво правят мюсюлманите, когато искат развод? Съпругът повтаря три пъти: „Развеждам се с теб, развеждам се с теб, развеждам се с теб“. И толкова. Мъже се женят за проститутки и веднага се развеждат. За да не допускат прелюбодеяние.

— Искаш да ме натъжиш ли? — засече го Маделин.

— Извинявай. — Той се пресегна и я хвана за ръката. — Съжалявам, не исках.

Когато Маделин влезе обратно в къщата, наближаваше единайсет. Съобщи на Филида, че е решила да не ходи до града. Качи се в кабинета на Алтън и се обади на Кели с надеждата, че може би приятелката й ще се съгласи да отиде на огледа и да й опише жилището, за да може Маделин да реши. Кели обаче беше излязла с друг клиент, затова Маделин остави съобщение. Докато чакаше Кели да й върне обаждането, чу Ленард да се качва по задното стълбище и да я вика. Излезе и го завари в коридора, стиснал с две ръце парапета на стълбището.

— Промених си решението. Ще дойда с теб.

Маделин се омъжи за Ленард обсебена от сила, граничеща с мания. От деня, в който той започна да експериментира с дозите литий, до онзи момент, през декември, когато връхлетя в апартамента с безумното си предложение, Маделин също се носеше на променлива вълна от емоции. Тя също се чувстваше безумно щастлива. Тя също изпитваше необуздан прилив на сексуално желание. Чувстваше се величествена, неуязвима и склонна да рискува. В главата й звучеше прекрасна музика и тя категорично отказваше да чуе какво й говорят околните — все едно какво й казваха, все едно кой й го казваше.

Всъщност общото между двамата отиваше още по-далеч: преди да изпадне в еуфория, Маделин се бе чувствала не по-малко унила и потисната от Ленард. Онова, което я бе грабнало при пристигането им в „Пилгрим Лейк“ — природата, специалният дух на мястото, — не успя да компенсира неприятната социална среда. Месеците минаваха, а тя така и не се сприятели с никого. Малобройните жени сред учените в лабораторията бяха доста по-възрастни и се отнасяха към нея със същото снизхождение като мъжете. Единствената от „креватните изследователки“, с която Маделин се разбираше, беше приятелката на Викрам Джайтли, Алиша, но пък тя идваше през седмица-две, и то само за събота и неделя. Маниакалното желание на Ленард да запази състоянието си в тайна не предразполагаше към наситен социален живот. Не му беше приятно да е сред хора. Хапваше възможно най-бързо на вечеря и нито веднъж не пожела да останат да пийнат по питие в бара след това. Понякога настояваше да си останат у дома и да си приготвят паста, макар че готвачът, нает от лабораторията, беше истински спец. Когато се случваше Маделин да отиде до бара без Ленард или да поиграе тенис с Грета Малкиел, не можеше да се отпусне. Ставаше мнителна още щом някой се поинтересуваше за Ленард, камо ли да попитат как се „чувства“ той. Не можеше да се отпусне, винаги си тръгваше рано, влизаше в апартамента и още със затварянето на вратата дръпваше завесите. Излизаше, че Маделин си има своя „луда на тавана“: собственият й метър и деветдесет висок приятел.

После, през октомври, Алуин видя лития на Ленард в банята и положението стана още по-сложно. След като Филида се върна в Бостън, а оттам се прибра в Ню Джърси, Маделин зачака неизбежния телефонен разговор. Седмица по-късно, в началото на ноември, телефонът иззвъня.

— Толкова се радвам, че се отвори тази възможност да посетя прочутата лаборатория „Пилгрим Лейк“! Беше страшно впечатляващо.

Излишната приповдигнатост в тона на Филида беше тревожна. Маделин се стегна.

— И беше толкова мило от страна на Ленард да намери време в претоварения си график, за да ни разведе из лабораторията си. Образовах всичките си приятели тук по въпроса. Лекция на тема „Всичко, което винаги сте искали да знаете за дрождите, но ви е било страх да попитате“.

Филида се изкикоти доволно. След това се прокашля и смени рязко темата.

— Предполагам, че се интересуваш как се развиват събитията chez семейство Хигинс.

— Не се интересувам.

— Радвам се да те уведомя, че нещата са доста по-добре. Али се изнесе от „Риц“ и се върна у дома при Блейк. Благодарение на новата бавачка — за която плащаме двамата с баща ти — има временно примирие.

— Казах, че не ме интересува — сряза я Маделин.

— О, Мади — смъмри я лекичко Филида.

— Ами не ме вълнува. Ако Али иска — да се разведе, нейна си работа.

— Знам, че си сърдита на сестра си. И с право.

— Али и Блейк дори не се харесват.

— Не съм съгласна с твърдението ти. Имат си своите разногласия — като всяка женена двойка. Но все пак имат сходно потекло и се разбират. Али извади късмет с Блейк. Той е много стабилен човек.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами това.

— Любопитен начин на изразяване.

От другата страна на линията Филида въздъхна.

— Трябва да проведем този разговор, но не знам дали моментът е подходящ.

— Защо да не е?

— Ами защото разговорът е сериозен.

— Стана така само защото Али си пъха носа навсякъде. Иначе изобщо нямаше и да разбереш.

— Така е. Но истината е, че сега знам.

— Нали каза, че харесваш Ленард? Нали ти се бил сторил мил?

— Беше много мил.

— Да си забелязала нещо да не му е наред?

— Не, не бих казала. Но през последната седмица научих доста за маниакалната депресия. Нали познаваш дъщерята на Търнърови — Лили?

— Лили Търнър е наркоманка.

— Е, вече със сигурност е на лекарства. И ще ги пие до края на живота си.

— Тоест?

— Тоест, маниакалната депресия е хронично заболяване. Хората страдат от нея до живот. Няма излекуване. Влизат и излизат от болницата, получават кризи, не се задържат на работа. А семействата им изживяват всичко това. Скъпа? Маделин? Там ли си?

— Да.

— Наясно съм, че го знаеш. Но помисли само какво би означавало да се омъжиш за човек с… психическо заболяване. Да не говорим за създаване на семейство с него.

— Кой казва, че ще се омъжа за Ленард?

— Ами не знам. Просто хипотетично.

— А ако Ленард беше болен от друго, мамо? Например от диабет или каквото и да е. Пак ли така щеше да реагираш?

— Диабетът е ужасна болест! — извика Филида.

— Но нямаше да се тревожиш, ако на гаджето ми му трябваше инсулин, за да е добре. Това щеше да те устройва, нали? Нямаше да го възприемаш като нравствен провал.

— Изобщо не говоря за морал.

— Не е нужно да го казваш на глас!

— Знам, че според теб не съм честна. Но просто се опитвам да те предпазя. Много е трудно да прекараш живота си с толкова нестабилен човек. Четох една статия, писана от жена, чийто съпруг страда от маниакална депресия, и буквално ми се изправи косата. Ще ти я изпратя.

— Недей.

— Настоявам!

— Ще я изхвърля!

— Тоест, предпочиташ да си заровиш главата в пясъка.

— Затова ли ми се обади? Да ми четеш конско?

— Не — отвърна Филида. — Всъщност ти се обадих заради Деня на благодарността. Да те попитам дали имаш планове.

— Не зная — отряза я Маделин, стиснала устни от яд.

— Али и Блейк ще дойдат с Ричард Лъвското сърце. Ще се радваме и вие с Ленард да ни гостувате. Тази година няма да е нещо специално. Алис ще е в почивка за уикенда, а аз не й разбирам много на фурната, за разлика от нея. Техниката си остарява. Е, ако питаш баща ти, си работи добре. Но все пак той най-много да си приготви овесени ядки.

— И ти не си много по готвенето.

— Все пак опитвам. Или поне се стараех, докато бяхте малки.

— Никога не си готвила — опита се да я уязви Маделин. Филида не поддаде.

— Мисля си обаче, че ще се справя с една пуйка — отсече накрая. — Та ако двамата с Ленард решите да ни погостувате, сте добре дошли.

— Не знам.

— Не ми се сърди, Мади.

— Не ти се сърдя. Имам работа. Чао.

Не се обади на майка си цяла седмица. Не вдигаше, ако телефонът звъни в обичайното за Филида време. Но следващия понеделник по пощата дойде писмо. В плика имаше статия, озаглавена „Омъжена за маниакална депресия“:

Запознах се със съпруга си Бил три години след като завърших колежа в Охайо. Първите ми впечатления за него бяха, че е висок, красив и малко срамежлив.

С Бил сме женени вече повече от двайсет години. През това време три пъти го прибираха в психиатрията. Без да броя безбройните случаи, когато отиваше по свое желание.

Когато заболяването му е под контрол, Бил си е същият самоуверен, грижовен мъж, когото обичам и за когото съм омъжена. Прекрасен зъболекар, обичан и уважаван от пациентите си. Естествено, трудно му е да поддържа стабилна практика, а още по-трудно му е да работи с колеги. Затова се налагаше често да се местим из страната, на места, където според Бил би имало повече работа за него. Децата ни са посещавали пет различни училища и им е трудно.

На нашите синове, Тери и Майк, никак не им бе лесно да растат с баща, който в един момент ги окуражава от публиката по време на бейзболен мач, а в следващия бълва безсмислици и се държи неадекватно с непознати или се затваря в спалнята и не излиза с дни.

Зная, че процентът на развод при хората с маниакална депресия е много висок. Много пъти съм си мислила, че и аз ще вляза в статистиката. Но семейството ми и вярата ми в Бог винаги са ми давали сили да събера кураж за още поне един ден, и за още един. Важно е да си напомням, че Бил е болен и че човекът, който върши всичките тези глупости, всъщност не е съвсем той, а просто болестта взема превес.

Бил не ми каза за състоянието си преди сватбата. Оказа се, че предишните му връзки се разпадали, когато приятелките му (един път е имал дори годеница) научавали за болестта му. Бил твърди, че не е искал и мен да загуби по този начин. Никой от семейството му не ми каза, макар че доста се сближих със сестра му. Но годината беше 1959-а и темата за психичните заболявания беше до голяма степен табу.

Честно казано, не съм убедена, че щеше да окаже някакво значение. Бяхме толкова млади, когато се запознахме, и толкова влюбени, че навярно изобщо нямаше да обърна внимание, дори Бил да ми беше признал за маниакалната си депресия още на първата ни среща (на ежегодния щатски панаир в Охайо, ако ви е любопитно). Разбира се, по онова време не знаех каквото знам сега за тази ужасна болест, не знаех нищо и за напрежението, на което тя може да подложи децата и цялото семейство. И все пак си мисля, че така или иначе щях да се омъжа за Бил — защото той е човекът за мен.

Но както се пошегувах с него на венчавката ни: „Отсега нататък се постарай да нямаш тайни от мен!“.

Статията продължаваше, но Маделин не я дочете. Всъщност я смачка на топка. За да е сигурна, че Ленард няма да я намери, напъха смачканите страници в празна кутия от мляко и я натика в дъното на кошчето за боклук.

Гневът й донякъде се дължеше на закостенялостта на Филида. А също и на страха, че майка й може би е права. Дългото и горещо лято в неклиматизирания апартамент на Ленард в кампуса, последвано от два месеца в квартирата им в „Пилгрим Лейк“, дадоха на Маделин доста ясна представа какво би било да си „омъжена за маниакална депресия“. В началото емоциите от възобновената им връзка изместиха всички трудности. Някой да се нуждае от теб така, както Ленард се нуждаеше от нея — това усещане беше помитащо. Но лятото напредваше, а при него нямаше видимо подобрение и — особено след като се преместиха на Кейп Код, а той изглеждаше дори още по-зле — Маделин започна да се задушава. Сякаш Ленард бе пренесъл на новото място тясното си, нажежено жилище; сякаш в емоционално отношение живееше там и всеки, който би искал да бъде с него, трябваше да се напъха в същото жежко душевно пространство. Като че ли за да обича Ленард пълноценно, Маделин трябваше да броди из същите гори галилейски, където се бе изгубил той.

Когато се изгубиш в гората, идва момент, когато започваш да се чувстваш у дома си. Колкото повече Ленард странеше от други хора, колкото повече разчиташе на Маделин, толкова по-навътре в гората бе готова да го последва тя. Спря да играе тенис с Грета Малкиел. Дори не й се излизаше на питие с другите съпруги и приятелки. За да накаже Филида, Маделин отхвърли поканата й за Деня на благодарността. Двамата с Ленард избраха да празнуват в „Пилгрим Лейк“ — хапнаха в трапезарията с малцината останали колеги. През другото време от почивните дни Ленард не пожела да излезе от апартамента. Маделин предложи да идат с колата до Бостън, но той остана непоколебим.

Дългите зимни месеци се разстилаха пред Маделин като замръзналите дюни край „Пилгрим Лейк“. Ден след ден сядаше на стола пред бюрото си и се опитваше да пише. Хапваше бисквити и царевичен чипс с надеждата, че ще й осигурят енергия да пише. Вместо това нездравословната храна я правеше сънлива и в крайна сметка тя лягаше да дремне. После имаше дни, когато повече не можеше да понася това положение, лежеше в леглото и се самоубеждаваше, че не е толкова добър човек, че е прекалено голям егоист, за да посвети живота си на грижите за другиго. Представяше си как къса с Ленард, мести се в Ню Йорк и си намира добре сложено гадже — човек обикновен и щастлив.

Накрая, когато нещата станаха съвсем мрачни, Маделин се пречупи и сподели с майка си. Филида я изслуша без излишни коментари. Разбираше, че обаждането на Маделин е показател за сериозна промяна в политическия курс, затова просто промърморваше нещо на другия край на линията, доволна от отвоюваната територия. Когато Маделин сподели с нея бъдещите си планове за продължаване на образованието си и й каза в кои университети е кандидатствала, Филида коментира различните варианти без да споменава Ленард. Не попита какво би правил той, дали би се преместил в Чикаго, или Ню Йорк. Изобщо не спомена името му. И Маделин го споменаваше все по-рядко, опитвайки се да разбере какво би било, ако той престане да е част от живота й. Понякога имаше чувството, че извършва предателство спрямо него, но засега всичко беше само на думи.

И тогава, в началото на декември, сякаш с магия, напомняща на началото на връзката им, нещата взеха да се променят. Първият признак, че страничните ефекти при Ленард намаляват, беше, че ръцете му спряха да треперят. Той вече не тичаше до тоалетната през десет минути, нито пък се наливаше с вода непрекъснато. Глезените му изглеждаха по-малко отекли, а дъхът му се освежи.

После внезапно установи, че Ленард спортува. Беше започнал да ходи на фитнес, да вдига тежести и да върти велоергометъра. Настроението му се разведри. Взе да се усмихва и да се шегува. Дори движенията му станаха по-чевръсти, като че ли тежестта в крайниците му изчезна.

Да наблюдава как Ленард се подобрява за Маделин беше като да чете някои по-трудни книги. Сякаш потъваш в късните творби на Хенри Джеймс или в страниците, посветени на аграрната реформа в романа „Анна Каренина“, докато внезапно пак достигнеш до интересен момент, който става все по-интригуващ, до степен, в която едва ли не си благодарен за предишния скучен и сух епизод, защото заради него ти е още по-трепетно и вълнуващо. Внезапно Ленард пак стана такъв, какъвто беше някога — открит, енергичен, обаятелен и спонтанен. Една петъчна вечер каза на Маделин да си облече нещо вехто и да обуе гумени ботуши. Заведе я на плажа, понесъл огромна кошница и две градински лопатки. Беше при отлив и открилото се морско дъно проблясваше на лунната светлина.

— Къде ме водиш? — попита тя.

— Все едно Мойсей е минал оттук — отвърна Ленард. — Почти като Червено море е.

Нагазиха навътре към морето, а ботушите им затъваха. Миризмата беше силна — на риба, миди, полуразложено: миризмата на първичния бульон. Взираха се в морското дъно, затъваха и се подхлъзваха. Когато Маделин погледна назад към плажа, се стресна, внезапно осъзнала колко навътре са стигнали. За по-малко от половин час успяха да напълнят близо 40-литровия кош.

— Откога знаеш как се събират стриди? — попита Маделин.

— Правех го в Орегон някога — обясни Ленард. — Земята на отличните стриди, от която произхождам.

— Мислех, че си израснал в спалнята си, пушейки трева.

— Веднъж-дваж съм излизал и сред природата.

След като примъкнаха натежалата кошница на брега, Ленард обяви, че възнамерява да организира стридено парти. Почука на вратите на хората, покани ги, а след това застана пред мивката, за да натроши, почисти и обели стридите, докато апартаментът се пълнеше с народ. Какво като остави след себе си пълен безпорядък — грубите дъски на някогашната конюшня бяха виждали и по-лошо. Цяла нощ от кухнята пристигаха чинии със стриди. Гостите сърбаха разпльоканото полупрозрачно желе направо от черупката и пиеха бира. Около полунощ, когато купонът започна да гасне, Ленард започна да разказва за индийското казино на Сагамор Бийч. Дали някой си пада по хазарт? Малко блекджек? Все още не е чак толкова късно. Пък и петък вечер! Няколко души се натикаха в сааба на Маделин, момичетата насядаха в момчетата. Докато Маделин шофираше по магистрала 6, Ленард сви един джойнт на вратичката на жабката и обясни тънкостите при броенето на картите.

— Крупиетата на такова място вероятно ще използват едно тесте. Лесно е.

Двете момчета, които приличаха на зубрачи, но далеч не бяха толкова умни, се оплетоха в математическите подробности. Докато стигнат до казиното, вече се бяха надъхали да пробват и се насочиха към различни маси.

Маделин за първи път стъпваше в казино. Клиентелата я хвърли в лек ужас — мъже със старчески петна върху бялата кожа и бейзболни шапки на главата и едри жени в анцузи, окупирали ротативките. Не се виждаше нито един индианец. Маделин и момичетата се отправиха към бара, където поне напитките бяха евтини. Към три сутринта двете момчета се върнаха, разказвайки еднаква история. Били с по няколко стотачки напред, когато крупието сменило тестето, те изтървали сметките си и загубили всичко. Ленард се появи малко по-късно, също с кисела физиономия, но после се ухили и извади от джоба си хиляда и петстотин долара.

Могъл бил да изкара и още, ама крупието започнало да го подозира. Крупието привикало шефа, който проследил как Ленард печели още няколко раздавания, а после любезно му предложил да се оттегли, докато все още е напред. Ленард схванал намека, но за него вечерта все още не бе приключила. На паркинга му хрумна нова идея.

— Вече стана късно да караме обратно до „Пилгрим Лейк“. Уморени сме. А имаме цял уикенд, хайде!

Докато Маделин се усети, вече се настаняваха в хотел в Бостън. От печалбата в казиното Ленард плати стая за всяка от двойките. Следобедът на следващия ден се събраха отново в бара и купонът продължи. Отидоха да вечерят в Бек Бей, а после тръгнаха на обиколка из кръчмите. Ленард продължи да плаща сметките с изтъняващата пачка от печалбата, раздаваше бакшиши и черпеше с напитки и храна.

Когато Маделин го попита дали осъзнава какви ги върши, той отговори:

— Това са пари, изкарани от хазарт. Кога друг път ще можем да направим нещо такова? Предлагам да се възползваме.

Уикендът вече започваше да става паметен. Момчетата постоянно скандираха: „Ленард! Ленард!“ и си пляскаха дланите за поздрав. Хотелските стаи предлагаха джакузи, минибар, денонощен румсървис и огромни легла. В неделя сутринта момичетата престорено се жалваха, че са твърде претрити и не могат да ходят.

И на Маделин не й беше много лесно да върви. Първата нощ Ленард излезе от банята гол и нахилен.

— Виж го какъв ми е — подкани я той, вперил поглед надолу. — Можеш да окачиш палто на него.

И вярно — можеше. Ако им трябваше сигурен знак, че състоянието на Ленард се подобрява, то нямаше по-очевиден от този. Ленард бе обратно в играта.

— Наваксвам си за изгубеното време — каза той след третия път.

Макар да беше страхотно, колкото и сексът да бе добре дошъл след месеците суша, Маделин забеляза, че часовникът показва 10:08 сутринта. Беше си посред бял ден. Тя целуна Ленард и му се примоли да я остави да поспи.

И той се вслуша, но веднага щом тя се събуди, я пожела отново. Непрекъснато й повтаряше колко е красиво тялото й. Не можеше да й се насити, нито този уикенд, нито следващите седмици. Маделин винаги бе смятала, че сексът им с Ленард е страхотен, но за нейно учудване ставаше все по-добър, по-дълбок, по-физически и по-емоционален. Както и по-шумен. Вече си говореха. Гледаха се в очите и оставяха лампите светнати. Ленард питаше Маделин какво би искала той да й направи и за първи път през живота си тя нямаше задръжки да му отговори.

Една нощ, докато си бяха вкъщи, той я попита:

— Каква ти е най-съкровената сексуална фантазия?

— Не зная.

— Хайде де, кажи ми.

— Нямам.

— Искаш ли да ти споделя моята?

— Не.

— Тогава ми издай своята.

За да го укроти, Маделин се замисли за момент.

— Ще прозвучи странно, но ми се струва, че е да бъда обгрижвана.

— Обгрижвана?

— Истински обгрижвана, в смисъл, като в козметичен салон — да ти измият косата, да ти почистят лицето, после педикюр, масаж и… малко по малко…

— Никога не би ми хрумнало като фантазия — отвърна Ленард.

— Казах ти, че е глупаво.

— Ей, това ти е фантазията. Не можеш да я наричаш глупава.

И през следващия час и нещо Ленард се зае да я реализира на практика. Въпреки протестите на Маделин, донесе един стол от дневната в спалнята. Пусна водата във ваната. Под мивката в кухнята намери две домакински свещи, отнесе ги в банята и ги запали. Върза си косата на опашка и си нави ръкавите, а после се приближи до Маделин, все едно е на нейно разположение. С глас, който явно според него подхождаше на фризьор, при това хетеросексуален, подхвана:

— Госпожице? Ваната ви е готова.

Маделин я досмеша. Но той остана напълно сериозен. Въведе я в осветеното от свещи помещение. С професионална вежливост се обърна гърбом, докато тя си свали дрехите и влезе в топлата, ароматизирана вода. Ленард коленичи до ваната и започна да мокри косата й, като я поливаше с чашка. Към този момент Маделин вече беше влязла в роля. Представяше си, че това не са ръцете на Ленард, а на красив непознат. Точно два пъти дланите му пробягаха отстрани по гърдите й, сякаш пробваше докъде може да стигне. Маделин си каза, че би могъл да отиде и по-далеч. Представи си го как влиза при нея във ваната, но той изчезна и след мъничко се появи с хавлиен халат. Загърна я, поведе я към стола и повдигна краката й, покри лицето й със затоплена кърпа и в следващите двайсетина минутки, които й се сториха едва ли не цял час, й прави масаж. Започна от раменете и се спусна към прасците и ходилата, върна се нагоре към бедрата, спря на милиметри от заветната цел и се прехвърли върху ръцете й. Накрая разтвори халата й и с малко по-силен натиск, сякаш поемаше контрола, втри овлажняващ крем по корема и гърдите й.

Кърпата още покриваше очите й, когато Ленард я вдигна от стола и я понесе към леглото. Маделин вече се чувстваше напълно чиста, неустоимо изкусителна. Овлажняващият крем ухаеше на кайсии. Когато Ленард, вече гол, развърза колана на халата й и го разтвори, когато проникна в нея бавно, беше едновременно себе си и не съвсем. Беше обладаващият я непознат, но същевременно и нейното си гадже — всичко в едно.

Маделин се побоя да го попита за неговата тайна сексуална фантазия. Но обзета от желание да му върне жеста, ден-два по-късно все пак го направи. Неговата фантазия се оказа пълната противоположност на нейната. Искаше спящо момиче — спяща красавица. Искаше тя да се престори на заспала, а той да се промъкне в спалнята й и да се пъхне в леглото. Искаше тя да е сънена и затоплена от завивките, докато той съблича нощницата й, и да не се е разсънила чак докато той проникне в нея — момент, в който той вече е толкова възбуден, че му е все едно какво прави тя.

— Е, това е лесно — рече тя, след като го изслуша.

— Късметлийка си. Можеше да си мечтая за садо-мазо и подобни.

— Аха.

— Или за клизми.

— Стига де!

Експерименталният дух, който сега беше водещ в спалнята им, оказваше силно влияние върху Маделин. Случващото се малко по малко я подтикна една нощ да признае на Ленард — когато той беше в настроение да повтори сценария с фризьора, — че всъщност съкровената й фантазия не беше да я глезят. А нещо съвсем различно, което никога не бе споделяла с другиго и което трудно можеше да признае и пред самата себе си. А именно: всеки път, когато Маделин мастурбираше (дори и само това не й бе лесно да си признае), си се представяше като малко момиченце, което го пляскат. Нямаше представа защо. Не помнеше някога да са я пляскали като малка. Родителите й не бяха привърженици на физическите наказания. Дори не беше точно фантазия, в смисъл, не искаше Ленард да я напляска. Но по някаква причина представата за себе си като момиченце, което го пляскат, й помагаше да достигне до оргазъм, когато се докосваше сама.

Та така: това бе най-смущаващото нещо, което Маделин би могла да сподели с другиго. Откачена подробност, свързана със самата нея, която я разстройваше дори само ако я задържеше в съзнанието си твърде дълго — затова и не го правеше. Нямаше контрол над фантазията, но въпреки това изпитваше угризения.

Ленард не го възприе така. Той веднага разбра как да реагира. Първо отиде до кухнята и наля на Маделин голяма чаша вино. Накара я да го изпие. После я съблече, обърна я по корем и започна да я люби. Започна да я пляска по дупето и на нея никак не й беше приятно. Няколко пъти го помоли да престане. Не й харесвало. Било просто мисъл, която от време на време й се появявала в главата; не че искала да й се случи наистина. Престани! Веднага спри! Но Ленард не спря. Продължаваше. Притисна Маделин към матрака и отново я шляпна. Проникна с пръсти в нея и пак я напляска. Тя вече му беше бясна. Започна да се бори да се откопчи. И точно тогава се случи. Нещо в нея се отприщи. Тя забрави коя е и това беше хубаво. Просто започна да пъшка, заровила лице във възглавницата, а когато накрая свърши, беше по-разтърсващо от когато и да било, закрещя, тялото й продължи да се тресе от възбуда минути след кулминацията.

Не му позволи да го повтори. Не се превърна в навик. Всеки път щом се присетеше за случката, пламваше от срам. Но винаги можеше да стане така, че да опитат пак. Очакването, че Ленард би могъл отново да я притисне по онзи начин, без да се съобразява с нея, да направи каквото си поиска и да я принуди да си признае, че всъщност и тя го желае — това остана да витае помежду им.

След този случай се върнаха към обичайния си секс и беше още по-приятно, като компенсация на пропуснатото време. Правеха го многократно през деня, във всяка стая на апартамента (спалнята, хола и кухнята). Правеха го в сааба, докато двигателят не работеше. Добрият стар нормален секс без задръжки — такъв, какъвто го е замислил Създателят. Ленард стопи излишните килограми и си възвърна формата. Имаше толкова много енергия, че тренировките му във фитнеса продължаваха по два часа. Маделин харесваше новопридобитите му мускули. И не само. Една нощ притисна устни в ухото му и прошепна, сякаш съобщаваше новина:

— Толкова ти е голям!

И си беше вярно. Господин Гъмби отдавна го нямаше. Размерът му изпълваше Маделин не просто задоволително, а умопомрачително. Тя усещаше дълбоко в себе си всеки тласък, всяко движение. Желаеше го през цялото време. Никога не бе имала отношение към пениса на някое момче — на практика никога не бе обръщала специално внимание. Но членът на Ленард беше от огромно значение за нея, едва ли не трети участник в леглото. Понякога, докато го държеше в ръка, се улавяше, че преценява наум колко тежи. Нима в крайна сметка всичко се свежда до физическото? Това ли е любовта? Животът е толкова несправедлив. Маделин съжаляваше всички мъже, които не са Ленард.

Само по себе си скоростното подобрение на връзката им на почти всички нива бе достатъчно основание да приеме изненадващото предложение за брак, което Ленард й направи през декември. Но в крайна сметка това, което я подтикна да предприеме решителната крачка, бе цяла съвкупност от фактори. На първо място беше сериозната помощ, която Ленард й оказа с кандидатстването за магистратура. След като реши да кандидатства пак, пред Маделин се отвори възможност да държи и изпита GRE още веднъж. Ленард я окуражи в тази посока, като й помогна с подготовката по математика и логика. Прочете статията й (подготвена за изпращане в „Джайнейт Ривю“) и отбеляза слабите места в текста. Нощта преди крайния срок за изпращане на документите, напечата на машина биографията й и адресира пликовете. А на следващия ден, след като пуснаха документите за кандидатстване от пощата в Провинстаун, Ленард хвърли Маделин на леглото, смъкна й бикините и се спусна надолу, въпреки протестите й, че първо иска да вземе душ. Тя се мяташе да се отскубне, но той я притискаше здраво и й обясняваше колко е вкусна, докато тя накрая му повярва. Отпусна се някак отвътре, не толкова в сексуален аспект, колкото в екзистенциален план. Значи най-после се случи: Ленард е равно на максимална освободеност.

Няколко дни по-късно той й предложи и тя каза: „Да“.

Продължи да чака деня, когато това ще й се стори недобра идея. Близо месец не казаха на никого. На Коледа тя заведе Ленард у дома в Притибрук, като отправи предупреждение към родителите си да не са посмели да не го харесат. Коледа винаги е била важен празник за семейство Хана. Имаха най-малко три коледни дръвчета, украсени в различен стил, и организираха прием за сто и петдесет човека. Ленард се хвърли в празненствата с ентусиазъм, разговаряше с приятелите на Алтън и Филида, припяваше с всички на коледните песни и като цяло създаде приятно впечатление. Следващите дни доказа, че е способен да гледа колежанското първенство по американски футбол с Алтън по телевизията и — като син на антиквар — да коментира интелигентно литографиите на Томас Феърленд в библиотеката. Денят след Коледа заваля сняг и Ленард, нахлупил леко абсурдната си ловна шапка, излезе рано сутринта, за да разчисти с лопата снега от алеята и тротоара пред къщата. Всеки път, когато Филида го придърпваше встрани, Маделин се напрягаше, но май нямаше от какво да се притеснява. На Филида не й убягна, че Ленард е свалил повече от седем килограма от октомври насам и е видимо разхубавен. Но Маделин предпочете гостуването им да е кратко, за да не си насилва късмета и останаха в Притибрук три дни, след което заминаха да прекарат новогодишната нощ в Ню Йорк, преди да се приберат в „Пилгрим Лейк“.

Две седмици по-късно Маделин се обади, за да съобщи новината за годежа си.

Обаждането й свари Алтън и Филида очевидно неподготвени и те не можаха да реагират. Звучаха искрено изненадани и прекъснаха телефонния разговор бързо. Няколко дни по-късно започна кампанията с писмата. От Алтън и Филида заприиждаха отделни, написани на ръка писма, в които задаваха въпроса дали е разумно да се „обвърже“ толкова млада. Маделин отговори само на онези, които предполагаха отговор. Във второто си писмо Филида стана по-конкретна, повтори предупрежденията си за брака с мъж, страдащ от маниакална депресия. Алтън повтори казаното още в първото си писмо, когато постави въпроса за подписване на предбрачно споразумение с оглед „бъдещите интереси“ на Маделин. Тя не му отговори и няколко дни по-късно получи трето писмо от Алтън, в което той казваше същото, но на по-професионален юридически език. Единственото, което постигнаха тези писма, бе да разкрият безпомощността на родителите й — като откъсната от света диктатура, която сее заплахи, без да е в състояние да ги осъществи.

Последният им ход беше да включат посредник. Алуин се обади от Бевърли.

— Чувам, че си се сгодила — започна тя.

— Обаждаш се да ме поздравиш ли?

— Поздравления. Мама е бясна.

— Благодарение на теб.

— Рано или късно щеше да разбере.

— Нищо подобно.

— Е, вече знае. — На заден фон през слушалката се чуваше как Ричард реве. — Непрекъснато ми звъни и ме моли „да те вразумя“.

— Затова ли се обаждаш?

— Не — отсече Алуин. — Казах й, че ако искаш да се омъжиш за него, си е твоя работа.

— Благодаря.

— Още ли ми се сърдиш за хапчетата? — попита Алуин.

— Да. Но ще ми мине.

— А сигурна ли си, че искаш да се омъжиш за него?

— Също — да.

— Добре тогава. Всеки сам си избира как да го погребат.

— Ей, това беше гадно!

— Шегувам се.

През февруари родителите й се предадоха официално и конфликтът се задълбочи. След като Алтън и Маделин прекратиха споровете около предбрачното споразумение и доколко един такъв документ сам по себе си унищожава доверието, необходимо за просъществуването на всеки брак, след като споразумението бе изготвено от адвоката на Алтън Роджър Пайл и подписано от двете страни, Филида и Маделин започнаха споровете около самата сватба. Маделин искаше скромно тържество в тесен кръг. Филида обаче, наясно с общественото мнение, настояваше да вдигнат грандиозна сватба, каквато би организирала, ако Маделин се омъжваше за по-подходяща партия. Предложението на Филида включваше традиционна сватбена церемония в местната епархийска църква „Света троица“, последвана от прием в къщата. Маделин отказа. Алтън се включи с идея за непринудено тържество в „Сенчъри Клъб“, Ню Йорк. Маделин се съгласи, макар и с известни колебания. Но седмица преди да разпратят поканите, двамата с Ленард се натъкнаха на стара моряшка черква в покрайнините на Провинстаун. И там, в края на безлюдния полуостров, на това аскетично, самотно място, наподобяващо пейзаж от филм на Бергман, Маделин и Ленард се венчаха. Най-близките приятели на Филида и Алтън предприеха пътуването от Притибрук до Кейп Код. Присъстваха чичовците, лелите и братовчедите на Маделин, както и Алуин, Блейк и Ричард. Семейството на Ленард също дойде — баща му, майка му и сестра му, при това всички изглеждаха далеч по-мили, отколкото ги описваше той. Повечето от четирийсет и шестимата гости бяха приятели на Маделин и Ленард от колежа, за които церемонията бе не толкова религиозен ритуал, колкото повод да се повеселят и позабавляват.

На предварителната вечеря Ленард изсвири латвийска любовна песен на коукле, а Кели Трауб, чиито баба и дядо бяха родом от Рига, пя заедно с него. На сватбения банкет той вдигна кратък тост, като не пропусна да спомене проблема си, но толкова деликатно, че само запознатите разбраха, и благодари на Маделин, че е неговият „викториански ангел-пазител“. В полунощ, след като свалиха официалните дрехи, отпътуваха с лимузина до „Фор Сизънс“ в Бостън, където заспаха моментално. А следобеда на другия ден отлетяха за Европа.

Сега, след като вече бе минало време, Маделин си мислеше, че ако не бяха на меден месец, би забелязала предупредителните сигнали по-навреме. Толкова се вълнуваше да попадне в Париж в разгара на пролетта, че първата седмица всичко й се струваше перфектно. Отседнаха на същото място, където Филида и Алтън бяха прекарали своя меден месец — тризвезден хотел, отдавна превалил разцвета на дните си и с ресторант, обслужван от белокоси келнери, които разнасяха таблите с ястията опасно килнати. Но пък типично френски. (Ленард твърдеше, че е видял мишка с таке на главата.) Сред гостите нямаше други американци, а стаята гледаше към Ботаническата градина. Ленард за първи път стъпваше в Европа. На Маделин й доставяше истинско удоволствие да го развежда и да му показва, да знае за нещо повече от него.

Ресторантите го изнервяха.

— Обслужват ни четирима келнери — отбеляза той на третата им вечеря в града, в ресторант с изглед към Сена. — Четирима! Преброих ги. Единственото задължение на единия е да бърше трохите.

Маделин говореше приличен френски с лорънсвилски акцент и поръчваше и за двамата. За първо си избраха френска супа с праз „Вишисоаз“.

— Явно се яде студена — коментира Ленард след първата лъжица.

— Да.

Той кимна.

— Студена супа. Нова идея.

Вечерята символизираше всичко, което тя очакваше от медения си месец. Ленард изглеждаше толкова представителен, облечен в сватбения си костюм. Самата Маделин се чувстваше красива — с голи ръце и открити рамене, с коса на черта точно до ямката на тила. В този момент и двамата бяха толкова съвършени, колкото едва ли някога щяха да изглеждат. Целият им съвместен живот бе пред тях, простираше се в далечината като светлините покрай речен бряг. Маделин вече си представяше как разказва на децата им историята, наречена „Първия път, когато тати яде студена супа“. Виното я бе хванало. За малко да го изрече на глас. Не беше готова за деца! А ето че започваше да свиква с тази идея.

Следващите дни прекараха в разглеждане на забележителности. За изненада на Маделин, Ленард не се увличаше толкова по музеите и църквите, колкото по стоките на витрините. На „Шан-з-Елизе“ се спираше едва ли не пред всеки бутик, за да се диви на неща, каквито досега не го бяха вълнували — костюми, ризи, маншети, вратовръзки „Ерме“. Докато обикаляха напосоки из тесните улички на един от най-старите парижки квартали, Маре, Ленард се спря пред шивашко ателие. През леко зацапания прозорец се виждаше манекен без глава, загърнат с черна вечерна пелерина. Ленард влезе да го види отблизо.

— Много е красива — прошепна, докато разглеждаше копринената подплата.

— Най-обикновено наметало — каза Маделин.

— В Щатите не се предлага нищо подобно — заяви Ленард.

И го купи, като отдели за него твърде голяма (според Маделин) част от последната си месечна стипендия от лабораторията „Пилгрим Лейк“. Шивачът опакова дрехата и я сложи в кутия и малко след това Ленард излезе с покупката си от ателието. Несъмнено беше странно да ти се прииска да си купиш пелерина, но пък това далеч не беше единственият нетрадиционен сувенир, който някой някога си бе купувал от Париж. Маделин бързо забрави за случая.

Същата нощ в града се развихри буря. Към два сутринта и двамата бяха събудени от вода, която се процеждаше от тавана над леглото. Обаждането до рецепцията доведе до появата на нощен пазач с кофа, без никакви извинения, само с изречено с половин уста обещание на сутринта да дойде „ingénieur“. Като сложиха кофата под мястото на теча и легнаха в другата посока на леглото, Маделин и Ленард успяха да се наместят в позиция, при която са на сухо, но пък звукът от капките не ги остави да мигнат.

— Това е първият проблем, с който се сблъскваме като брачна двойка — прошепна Ленард в тъмнината. — Справяме се. Решаваме го.

Всичко изглеждаше наред, докато не напуснаха Париж. Взеха нощен влак от Лионската гара до Марсилия, като избраха да пътуват в романтично спално купе, което обаче се оказа далеч от всяка романтика. С царящия хаос, чувство за постоянно надвиснала опасност и смесено население, Марсилия приличаше повече на американски град, най-малкото — не съвсем френски. Обликът на града бе средиземноморски с арабски привкус, във въздуха се носеше миризма на риба, моторно масло и върбинка. Забрадени жени подвикваха след орди смугли хлапета. Някъде след два часа първата нощ, в един бар с поцинкован тезгях, Ленард се сдуши с групичка мароканци с тениски на футболни отбори и евтини дънки. Маделин беше изморена до смърт и предпочиташе да се приберат в хотела, но Ленард настоя да изпият по един café cognac. Опитваше се да учи нови думи и ги използваше при всеки удобен случай, сякаш това можеше да заблуди някого, че наистина говори френски. Когато научеше някой по-жаргонен израз (например, ако кажеш, че някой е branché, означаваше, че е „в час“), Ленард го обясняваше на Маделин, все едно той, а не тя, се оправя свободно на френски. Поправяше й произношението. В началото тя приемаше забележките му на шега, но явно грешеше.

От Марсилия продължиха на изток по крайбрежието. Във вагон-ресторанта, когато келнерът дойде да им вземе поръчката, Ленард настоя да поръча на френски. Налучка думите, но произношението му беше ужасно. Маделин повтори поръчката. Когато тя приключи, той я гледаше гневно.

— Какво има?

— Защо поръча вместо мен?

— Защото келнерът не те разбра.

— Много добре си ме разбра.

Докато пристигнат в Ница, вече се беше свечерило. Настаниха се в хотела и излязоха да хапнат в близко ресторантче. По време на вечерята Ленард се държа преднамерено хладно. Изпи доста наливно вино. Очите му блясваха при всяко приближаване на младата сервитьорка. Маделин и Ленард не си проговориха почти през цялата вечер — сякаш бяха женени от двайсет години. Щом се прибраха в хотела, Маделин отиде до вмирисаната обща тоалетна. Докато пишкаше, прочете написаната на френски бележка да не се изхвърля хартия в тоалетната чиния. Обърна се и локализира източника на смрад: кошчето за боклук беше препълнено с използвана тоалетна хартия.

Влетя обратно в стаята им, като едва се сдържаше да не повърне.

— О, божичко! — изписка. — Тоалетната е адски гнусна!

— Просто ти си принцеска.

— Иди! Ще видиш.

Ленард спокойно си взе четката за зъби и се отправи към тоалетната, после се върна, все така невъзмутим.

— Трябва да сменим хотела — настоя Маделин.

Той се подсмихна самодоволно. Вторачи се в нея и рече превзето:

— Принцесата от Притибрук е отвратена!

Още щом се пъхнаха под завивките, той я сграбчи за бедрата и я обърна по корем. Тя съзнаваше, че не бива да позволява да правят секс, след като той цяла вечер се държа по такъв начин с нея. Същевременно се чувстваше толкова тъжна и нежелана, че самото му докосване й донесе огромно облекчение. Сключваше ужасен договор — пакт, който можеше да има последствия за целия й съпружески живот. Но не можеше да откаже. Позволи на Ленард да я обърне и да проникне в нея отзад — грубо, без любов. Не беше подготвена и отначало болеше. Ленард не обръщаше внимание, просто я помпаше. Можеше да е всяка. Когато той приключи, тя се разплака — първо тихо, после малко по-силно. Искаше Ленард да чуе. Но той спеше, или поне се правеше, че спи.

Когато тя се събуди на следващата сутрин, него го нямаше в стаята. Прииска й се да звънне на майка си, но в Америка беше среднощ. Пък и беше опасно да споделя с нея за поведението на Ленард. Започнеше ли веднъж, нямаше да има връщане назад. Затова предпочете да стане и заровичка в несесера му за шишенцата с хапчетата. Едното беше наполовина празно. Ленард беше напълнил другото преди сватбата, за да има, докато са в Европа.

Спокойна, че той си пие лекарствата, тя приседна на ръба на спалнята и се опита да премисли ситуацията и да потърси изход.

Вратата се отвори с трясък и Ленард нахлу в стаята. Сияеше, държеше се като че ли нищо не бе станало.

— Намерих друг хотел. Много по-хубав. Ще ти хареса.

Изкушението да забрави изминалата нощ беше огромно.

Но Маделин не искаше да поставя началото на неприятна практика. За първи път усети тежестта на брака да се стоварва отгоре й. Не можеше просто да хвърли книга по него и да си тръгне както предишния път.

— Трябва да поговорим — каза тя.

— Добре. На закуска става ли?

— Не. Сега.

— Добре — този път прозвуча по-меко. Огледа се за стол, където да седне и като не видя, си остана прав.

— Държа се отвратително с мен вчера — започна Маделин. — Първо се ядоса, че поръчах вместо теб. После, по време на вечеря, се държа все едно изобщо ме няма. Непрекъснато флиртуваше със сервитьорката.

— Не съм флиртувал със сервитьорката.

— Флиртуваше и още как! А после, като се прибрахме, ме използва… използва ме като надуваема кукла. — Още докато го казваше, пак избухна в плач. Гласът й стана писклив и превзет, адски мразеше да говори така, но не можеше другояче. — Държа се с мен така, сякаш беше… с онази сервитьорка!

— Не искам да бъда със сервитьорката, Маделин. Искам да бъда с теб. Обичам те. Адски много те обичам.

Точно това искаше да чуе Маделин. Разумът й я съветваше да не се доверява на думите му, но една друга, по-крехка част от нея, откликна радушно.

— Не искам никога повече да се отнасяш така с мен — успя да изхлипа на пресекулки.

— Няма. Обещавам.

— Ако го направиш пак, това ще е краят.

Той я гушна и зарови лице в косите й.

— Няма да се повтори — прошепна. — Обичам те. Съжалявам.

Излязоха да закусят в едно кафене. Ленард беше чудесен — кавалерства й със стола, купи й „Пари Мач“ от щанда за вестници, предложи й хлебче бриош от панера.

Следващите два дни минаха добре. В Ница беше облачно, плажът беше каменист. С надеждата да се възползва максимално от предимствата на диетата, която си бе наложила преди сватбата, Маделин носеше половинка бански — по стандартите на Лазурния бряг изглеждаше скромничък, но за нея си беше направо предизвикателен. Само че водата беше доста студена за плуване. Успяха да се излегнат на запазените им от хотела шезлонги само веднъж за час-два, преди дъждовните облаци да ги прогонят обратно вътре.

Ленард бе все така мил и грижовен и Маделин бе обнадеждена, че караниците им са останали в миналото.

Възнамеряваха да прекарат последните два дни в Монако, след което да се върнат в Париж с влак, а оттам да вземат обратен полет за Щатите. В един безоблачен следобед през първия истински топъл и слънчев ден двамата се качиха на влака за двайсетминутното пътуване. Още минали не минали покрай кипариси и блещукащи заливчета, и ето че пристигнаха в презастроените и безбожно скъпи околности на Монте Карло.

Такси „Мерцедес“ ги откара до хотела им, разположен високо над града и пристанището.

Служителят на рецепцията, накипрен с фишу, им обясни, че имат късмет да дойдат точно сега. Защото следващата седмица предстоял поредният кръг от Световния шампионат на Формула 1 — Голямата награда на Монако, и хотелът бил плътно зает. Сега обаче все още било относително спокойно — идеално място за двойка на меден месец.

— Грейс Кели дали е наоколо? — попита изненадващо Ленард.

Маделин се извърна да го погледне. Той беше ухилен до ушите и с онзи втренчен поглед.

— Принцесата ни напусна миналата година, мосю — обясни рецепционистът.

— О, бях забравил — каза Ленард. — Приемете искрените ми съболезнования към вас и цялата ви страна.

— Благодаря, мосю.

— Макар че Монако не е точно страна, нали?

— Простете, не ви разбрах, мосю?

— В смисъл, не е кралство. А княжество.

— Ние сме независима нация, мосю — леко се наежи рецепционистът.

— Защото се чудех какво ли е знаела Грейс Кели за Монако, когато се е омъжила за принц Рение. Вероятно си е мислила, че той е владетел на истинска страна.

Рецепционистът придоби невъзмутимо изражение. Връчи им ключа за стаята.

— Мадам, мосю, желая ви приятно прекарване.

Веднага щом влязоха в асансьора, Маделин попита:

— Какво ти става?

— Защо?

— Държа се адски грубо!

— Просто се пошегувах с него — продължаваше да се хили странно Ленард. — Гледала ли си някой от филмите за сватбата на Грейс Кели? Принц Рение е с военна униформа, като да е пълководец на велико кралство. А после човек пристига тук и установява, че цялото княжество може да се побере на стадиона „Супердоум“. Като декор е. Нищо чудно, че човекът се е оженил за актриса.

— Прозвуча толкова унизително!

— Да ти кажа и друг майтап — продължи Ленард, все едно изобщо не я чу. — Наричат себе си „монегаски“. Измислили са си специално, леко длъжко име, един вид като компенсация за миниатюрната им държавица.

Ленард влетя в стаята и метна куфара си на леглото. Излезе на балкона, но няколко секунди по-късно се върна обратно.

— Искаш ли шампанско? — попита.

— Не — отговори Маделин.

Той отиде до телефона и набра номера на румсървиса. Изглеждаше съвсем във форма. Именно демонстрираните в момента качества — екстровертност, жизненост, самоувереност — бяха привлекли Маделин към него в началото. Само че сега бяха усилени — все едно си увеличил стереото дотолкова, че звукът е изкривен.

Когато шампанското пристигна, Ленард пожела да му бъде сервирано на балкона.

Маделин излезе при него, за да поговорят.

— Откога обичаш шампанско? — попита го.

— Откакто пристигнах в Монте Карло. — Ленард вдигна ръка и посочи: — Виждаш ли онази сграда? Мисля, че е казиното. Не мога да си спомня в кой от филмите за Бонд го показваха. Да идем да го пробваме след вечеря.

— Ленард? — започна Маделин нежно. — Скъпи? Ако те попитам нещо, обещай ми, че няма да се ядосаш.

— Какво? — попита с леко раздразнение той.

— Добре ли се чувстваш?

— Супер съм си.

— Пиеш ли си хапчетата?

— Да, пия си хапчетата. Всъщност — той влезе в стаята да си вземе лития от куфара, след миг беше обратно на балкона — тъкмо е време за хапче. — Метна една таблетка в устата си и я прокара с шампанско. — Видя ли? Добре съм, направо съм шест.

— Ти никога не използваш този израз: „Добре, направо шест“.

— Очевидно го използвам — изхили се на остроумието си той.

— Може би трябва да се обадиш на лекаря си. Просто да се чуете.

— На кого? На Пърлман? — с насмешка попита Ленард. — Той трябва да се обади на мен. Току-виж съм го понаучил на едно-друго.

— Какво намекваш?

— Нищо. — Ленард заби поглед в далечното пристанище, препълнено с яхти. — Само казвам, че правя някои открития, дето на такъв като Пърлман никога няма да му дойдат на ум.

С напредването на вечерта стана още по-зле. След като изпи бутилката шампанско почти сам, Ленард настоя да поръчат още една. Когато Маделин не му позволи, той се ядоса и слезе в бара. Започна да черпи наред хората около себе си — група швейцарски банкери с приятелките им. Когато час по-късно Маделин отиде да го търси, Ленард демонстрира пресилена радост, че я вижда. Прегърна я и я целуна, но преиграваше.

— Това е красивата ми невеста — представи я. Запозна я с банкерите. — А това са Тил и Хайнрих. На момичетата им забравих имената, но никога не бих забравил красивите им лица. Тил и Хайнрих знаят страхотен ресторант, предложиха да ни заведат. Най-добрият в града, нали, Тил?

— Много е добър — потвърди швейцарецът. — Местна тайна.

— Хубаво. Защото не искам да се озова на някое място, пълно с американски туристи, сещаш се, нали? Или пък да идем направо в казиното. Там сервират ли вечеря?

Беше трудно да се прецени дали европейците долавят нещо странно в поведението му, или възприемаха прекаленото му фамилиарничене като типична американска черта. Изглежда Ленард ги забавляваше.

И точно тогава Маделин направи нещо, за което по-късно съжали. Вместо да застави Ленард да отиде на лекар (макар че нямаше представа как точно би го направила), тя се качи обратно в стаята. Взе шишенцето с хапчетата на Ленард и помоли телефонния оператор на хотела да набере написания на рецептата презокеански номер на доктор Пърлман. Докторът не си беше в кабинета, но Маделин обясни, че случаят е спешен и секретарката му записа номера на хотела с обещанието, че доктор Пърлман ще се свърже с нея веднага щом се върне.

След като почака без резултат петнайсетина минути, Маделин слезе в бара, но Ленард и швейцарските банкери вече ги нямаше. Тя провери в ресторанта на хотела, надникна и на верандата, но от тях нямаше и следа. Със свито сърце се върна в хотелската стая и установи, че Ленард е бил там, докато тя го е търсила навън. Куфарът му беше отворен, а по пода бяха разхвърляни дрехи. Не беше оставил бележка. В този момент телефонът иззвъня. Пърлман.

Маделин му разказа всичко, заливайки го с безкраен поток забързани думи.

— Добре, успокойте се — каза Пърлман. — Моля ви, постарайте се да се успокоите. Разбирам, че сте силно притеснена. Мога да ви помогна, но ще трябва да се успокоите.

Маделин се стегна.

— Добре.

— Така, имате ли предположение къде може да е отишъл Ленард?

Тя се замисли за момент.

— В казиното. Спомена, че иска да играе.

— Чуйте ме — започна Пърлман със спокоен тон. — Трябва да заведете Ленард в най-близката болница. Трябва да го прегледа психиатър. Веднага. Това е първото нещо. В болницата ще знаят как да се погрижат за него. Щом го закарате, дайте им моя номер.

— Ами ако не иска да отиде в болница?

— Намерете начин.

Таксиметровият шофьор ускори по крайбрежния път, караше с включени фарове. Пътят криволичеше. На моменти морето изскачаше фронтално пред тях като черна бездна и Маделин имаше чувството, че още секунда и ще се метнат от ръба на скалата, но после колата завиваше и пред тях грейваха приближаващите се светлини на града. Маделин се колебаеше дали да не отиде в полицията. Замисли се как ли е „маниакална депресия“ на френски. Единствената дума, за която се сещаше, „maniaque“, звучеше прекалено безнадеждно.

Таксито навлезе в района около пристанището, преливащ от народ. С приближаването до казиното трафикът се сгъсти още повече. Опасана от геометрични градини и светещи фонтани, сградата на казино „Монте Карло“ бе в стил боз-ар, с великолепни кули като на сватбена торта и обкован с мед куполен покрив. Отпред имаше нагъсто паркирани ламборгинита и ферарита, светлините на навеса пред входа на казиното се отразяваха върху предните им капаци. На влизане Маделин трябваше да си покаже паспорта, за да я пуснат — на гражданите на Монако им беше забранено по закон да влизат в казиното. Купи си билет за централната игрална зала и се отправи нататък.

С влизането я обзе отчаяние, че няма успее да открие Ленард. Надпреварата за „Гран при“ на Монако може и да не беше започнала, но казиното беше претъпкано с туристи. Тълпяха се около игралните маси, бяха по-добре облечени от посетителите в индианското казино, където беше ходила Маделин, но по лицата им се четеше същият хищнически глад. Трима саудитци със слънчеви очила седяха около масата за бакара. Един висок мъж с каубойска вратовръзка хвърляше зарове. Група германци — мъжете облечени в баварски сака с велурена яка — разглеждаха с възхита фреските по тавана и витражите и ги обсъждаха с чуруликащите си гласове. При друг случай Маделин навярно също би се изкушила да разгледа. Но сега всеки играч пред ротативка или слот-машина беше просто пречка по пътя й. Идеше й да ги разбута. Идеше й да ги нарита и нарани.

Бавно, съсредоточена върху масите, където се играеха карти, тя си проправи път до центъра на залата. Започваше да си мисли, че Ленард може и да не е там. Че евентуално е отишъл на вечеря с швейцарските банкери. Може би беше най-разумно да се върне в хотела и да чака. Влезе още по-навътре. И там, на един кадифен стол по-встрани на масата за блекджек, седеше Ленард.

Косата му изглеждаше различно — или намокрена, или с гел, но стоеше пригладена назад. Бе наметнал черната пелерина.

Купчинката с чипове пред него беше по-малка от тези на останалите играчи. Съсредоточен и приведен напред, Ленард не изпускаше дилъра от очи. Маделин прецени, че би било най-добре да не го прекъсва.

Когато го видя такъв — с дивашки поглед, сякаш дошъл от друга епоха, с коса, зализана като на вампир — Маделин осъзна, че никога не е приемала, никога не е осъзнавала напълно, че Ленард наистина е болен. В болницата, докато той се възстановяваше от кризата, поведението му беше странно, но обяснимо. Чувстваше се замаян като човек, който се възстановява от автомобилна катастрофа. Това състояние, тази маниакалност, беше друго. Ленард наистина имаше вид на луд човек и това я вцепени от ужас.

Все пак френското maniaque явно не беше толкова далеч от истината. В крайна сметка маниак не идваше ли точно от мания?

Маделин цял живот бе избягвала лабилни хора. В основното училище странеше от особняците. В гимназията избягваше меланхоличните момичета със склонност към самоубийство, които си повръщаха хапчетата. Какво е това у лудите, което те кара да ги избягваш? Безсмислието на опитите за вразумяване — това със сигурност, но има и още нещо, вероятно някакъв страх да не се заразиш. Самото жужащо казино, забулено в цигарен дим, беше като проекция на манията на Ленард — шумно царство на вампирясали богаташи, които отваряха уста да направят залагане или да си поръчат алкохол на висок глас. На Маделин внезапно й се прииска да се обърне кръгом и да избяга. Още крачка напред и щеше да е обречена да прави това цял живот. Да се тревожи за Ленард, да го дебне непрекъснато, да се притеснява какво може да е станало, ако той закъснее дори и с половин час. Беше достатъчно просто да се обърне и да си тръгне. Никой нямаше да я вини.

И тогава, разбира се, тя направи крачката. Продължи напред и незабелязано застана зад стола на Ленард.

Около масата имаше още шестима играчи, все мъже. Тя пристъпи в полезрението му.

— Скъпи?

Ленард я изгледа косо. Явно не беше изненадан да я види.

— Здрасти — рече бързо и се фокусира обратно върху картите. — Извинявай, че се измъкнах така. Но се опасявах, че няма да ми позволиш да играя. Сърдиш ли ми се?

— Не — успокои го Маделин. — Не ти се сърдя.

— Хубаво. Защото ми е късметлийска вечер. — Той й смигна.

— Скъпи, искам да дойдеш с мен.

Ленард направи залога си. Пак се приведе напред, съсредоточен върху дилъра. Едновременно с това рече.

— Спомних си в кой филм за Бонд съм виждал това място. „Никога не казвай никога“.

Дилърът раздаде по две карти.

— Тегля — обяви Ленард.

Дилърът му даде още една.

— Пак тегля.

Следващата карта го разори. Дилърът събра картите му, а крупието взе чиповете му.

— Да вървим — настоя Маделин.

Ленард се наведе към нея и каза заговорнически:

— Използва две тестета; Мислят си, че не мога да се оправя с две, но грешат.

Направи още един залог и всичко се повтори. Дилърът имаше седемнайсет и Ленард си помисли, че може да го победи. При ръка тринайсет, поиска още една карта и му се падна вале.

Крупието събра и последните чипове на Ленард.

— Излизам — обяви Ленард.

— Да си вървим, скъпи.

Той я погледна с изцъкления си поглед.

— Не вярвам да ми заемеш малко пари?

— Не сега.

— В богатство и в бедност… — изрецитира Ленард.

Но все пак стана от стола.

Маделин го хвана под ръка и го поведе към изхода. Той я последва доброволно. Но когато наближиха стълбищната площадка, се спря. Повдигна брадичка и направи странна физиономия. После каза с британски акцент:

— Бонд. Джеймс Бонд.

Разпери рязко ръце нагоре и се уви в пелерината като Дракула. Преди Маделин да успее да реагира, Ленард се изстреля към изхода, като размахваше пелерината вместо криле, изражението на лицето му беше налудничаво и доволно, закачливо, самоуверено.

Тя се опита да го догони, но токчетата я забавиха. Накрая ги свали и затича боса през казиното. Но Ленард бе изчезнал безследно.

Не се прибра цялата нощ.

Не се прибра и на другия ден.

Междувременно тя вече се бе свързала с Марк Уокър в консулството в Марсилия. Благодарение на контактите си с бивши възпитаници на Бакстър, Алтън бе успял да разговаря лично с американския посланик във Франция. Посланик Голбрайт записа предоставената му от Маделин информация, предаде я на Уокър, който от своя страна се обади на Маделин, за да й съобщи, че властите в Монако, Франция и Италия са информирани за ситуацията и ще й се обади веднага щом има новини. Междувременно Филида бе отишла право на летище „Нюарк“ и бе хванала нощен полет до Париж. На следващата сутрин се прехвърли на друг полет до Монако и пристигна в хотела на Маделин малко след пладне. За осемнайсетте часа между телефонното обаждане и влизането на Филида в стаята й Маделин премина през всякакви състояния. На моменти беше гневна на Ленард, задето избяга, после започваше да се самобичува, задето не бе заподозряла по-рано, че нещо не е наред. Беше бясна на швейцарските банкери, а по някаква причина и на техните приятелки, задето примамиха Ленард да излезе от хотела. Полудяваше от тревога, че той може да се нарани или пък да го арестуват. Сегиз-тогиз я връхлиташе самосъжаление при мисълта, че човек на практика има един-единствен меден месец в живота, а нейният беше провален. Минаваше й през ума да се обади на майката на Ленард или на сестра му, но им нямаше номерата, пък и бездруго не искаше да говори с тях, защото някак и тях обвиняваше.

А после, хоп, и Филида влетя в стаята, следвана по петите от пиколото, с изряден тоалет и прическа. В този момент Маделин имаше нужда от всичко онова, което мразеше у майка си — безупречният й външен вид, непроницаемото изражение. Тя избухна в сълзи и се сгуши в скута на майка си, хлипаща. Филида откликна, като поръча да им донесат обяда в стаята. Изчака Маделин да се нахрани, преди да я попита какво точно се бе случило. Малко след това се обади Марк Уокър и съобщи, че рано същата сутрин млад мъж, отговарящ на описанието на Ленард, е бил приет в болница „Принцеса Грейс“ с диагноза психоза и с леки наранявания в резултат от падане. Мъжът имал американски акцент и бил намерен на плажа без риза и обувки, а също и без лични документи. Уокър предложи да дойде от Марсилия и да придружи Маделин и Филида до болницата, за да проверят дали този мъж е — както по всичко личеше — Ленард.

Докато чакаха Уокър, Филида изпрати Маделин да се пооправи и приведе в представителен вид, като подчерта, че това ще й помогне да се вземе в ръце — така и стана. Уокър, човек експедитивен и дипломатичен, ги взе с колата на консулството, карана от шофьор. Благодарна за помощта му, Маделин даде всичко от себе си, за да не й личи, че се разпада на парчета.

Болница „Принцеса Грейс“ — прекръстена в памет на някогашната американска кинозвезда — бе мястото, където Кели бе починала предната година вследствие на автомобилна катастрофа. Все още имаше траурни знаци: върху масления портрет на принцесата в централното фоайе имаше драпирана черна лента, а информационните табла бяха покрити със съболезнователни писма от цял свят. Уокър запозна Филида и Маделин с доктор Ламартин — слаботелесен психиатър със скулесто лице, който им обясни, че в момента държат Ленард на много силни успокоителни. Бяха му предписали антипсихотично лекарство на „Рон-Пуленк“, не се продаваше в Щатите. Лекарят ги увери, че е постигал чудесни резултати с този медикамент и не виждал с какво настоящият му пациент е по-различен. Всъщност резултатите от клиничните изпитания на лекарството били толкова впечатляващи, че отказът на американската Администрация по храните и лекарствата да го одобри за продажба в Щатите си оставал пълна загадка — а може би пък не било толкова странно, додаде докторът с нотка на професионално разочарование, предвид, че все пак лекарството не е произведено в Щатите. В този момент той сякаш си спомни за Ленард. Физическите му наранявания се оказаха следните: отчупени парчета от зъби, синини по лицето, пукнато ребро и други леки натъртвания.

— Сега спи — додаде докторът. — Може да го видите, но не го будете, моля.

Маделин влезе сама. Още преди да отметне завеската край леглото, надуши миризмата на тютюн, която кожата на Ленард излъхваше. Едва ли не очакваше да го види седнал в леглото и запалил цигара, но човекът, когото завари, нямаше нищо общо нито с непостоянния и блуждаещ, нито с объркания и затворен в себе си Ленард — не беше нито в еуфоричната, нито в депресивната фаза; бе отпуснат и неподвижен — жертва на злополука. От ръката му стърчеше абокат. Дясната половина на лицето му бе подута, разкъсаната му горна устна бе зашита, а плътта около раната стоеше тъмнолилава и започваше да хваща коричка. Лекарят помоли да не го будят, но тя се наведе и нежно повдигна горната устна на Ленард. Гледката я накара да си поеме дълбоко въздух: и двата му предни зъба бяха избити от основата. В празнината розовееше езикът му.

Така и не стана ясно какво точно се е случило. Ленард беше прекарал последните трийсет и шест часа напълно не на себе си, за да си спомня каквото и да било. От казиното отишъл в ресторанта, където вечеряли швейцарските банкери. Нямал пари, но ги убедил, че има безупречна схема за броене на карти. След вечеря го завели в казино „Лоуис“ — популярно сред американците място — и му услужили с начални пари за залагането. Уговорката била да разделят печалбата наполовина. Този път, дали поради уменията му, или благодарение на късмет, но на Ленард му потръгнало. В началото се справял добре. Скоро спечелил няколко хиляди долара. И в този момент нещата излезли от контрол. Компанията си тръгнала от казиното и поели да обикалят баровете. Приятелките на банкерите още били с тях, а може и вече да са си били тръгнали. Или пък дотогава Ленард вече бил сменил групата банкери. В някакъв момент се върнал във второто казино. Дилърът там ползвал само едно тесте. Въпреки еуфорията си — или може би точно заради нея — Ленард успявал да брои картите и да ги запомня. Но вероятно не е успял да прикрие достатъчно добре метода си. Час по-късно пристигнал шефът и изритал Ленард от казиното с предупреждението да не му се мярка повече пред очите. Към онзи момент Ленард разполагал с печалба от близо две хиляди долара. И от там нататък спомените му се губеха. Останалата част на историята Маделин сглоби от полицейските доклади. След като го изритали от казиното втория път, бил забелязан в едно „заведение“ в същия квартал. По някое време на следващия ден се озовал в „Хотел дьо Пари“ с някакви хора, които може и да са били швейцарските банкери, а може би не. По някое време, както си пиели в две съседни стаи, Ленард се обзаложил, че може да скочи от единия на другия балкон. За щастие били едва на втория етаж. Събул си обувките, но не успял. Подхлъзнал се, ударил си бузата и устната в парапета на балкона и паднал. Разкървавен, почти не на себе си, се отправил към плажа. В някакъв момент си свалил ризата и влязъл да плува. Когато излязъл от водата и се опитал да се върне в хотела, го прибрали полицаите.

Френският антипсихотик наистина се оказа вълшебно лекарство. Само за два дни на Ленард му просветна. Изпитваше такива угризения, беше толкова ужасен от поведението си и от опита сам да си регулира лекарствените дози, че свижданията преминаваха или в безкрайни извинения пред Маделин, или в безмълвно разкаяние. Тя му каза да забрави за случилото се. Увери го, че не е виновен.

За времето, което Филида прекара в Монако, от момента на пристигането й до момента, в който се качи на самолета седмица по-късно, тя нито веднъж не си позволи да каже: „Нали ти казах“. И Маделин бе благодарна на майка си за това. С изненада установи колко земен човек е Филида, как запази невъзмутимо спокойствие, когато стана ясно що за „заведение“ е посетил Ленард. Когато тази информация излезе наяве, Маделин за пореден път избухна в плач. Но Филида само пророни с горчиво чувство за хумор:

— Ако това е единственото, за което имаш да се тревожиш в брака си, ще си късметлийка. — А после додаде съвсем добронамерено: — Не е бил с ума си, Мади. Забрави за случая. Просто забрави и гледай напред.

Маделин си даде сметка, че Филида навярно говори от личен опит, че бракът на родителите й е по-сложен, отколкото тя бе предполагала.

Посещенията на Филида в болницата обаче бяха странни. Двамата с Ленард на практика все още не се познаваха. Веднага щом на Ленард му просветна, тя се прибра в Ню Джърси, за да приготви къщата за завръщането на Маделин и Ленард, когато това стане възможно.

Маделин остана в хотела. Като нямаше какво друго да прави, освен да гледа френска телевизия по двата канала, които телевизорът в стаята й хващане, и твърдо решена кракът й повече да не стъпи в казино, прекара дълги часове в Океанографския музей. Действаше й успокояващо да седи сред подводните светлини и да съзерцава как морските създания се плъзгат в аквариумите си. В началото се хранеше сама в ресторанта на хотела, но присъствието й взе да привлича твърде много мъжко внимание. Затова започна да си поръчва румсървис и да пие повече вино от обичайното.

Имаше чувството, че за две седмици е остаряла с двайсет години. Вече не беше младоженка, нито дори млада жена.

Един слънчев майски ден изписаха Ленард. За втори път, точно както година по-рано, Маделин чакаше пред болницата, докато една сестра го изведе в инвалидна количка. Взеха влака до Париж и отседнаха в скромен хотел на левия бряг на Сена.

В деня преди да отлетят обратно за Щатите Маделин остави Ленард в стаята и излезе да му купи цигари. Лятното време бе прекрасно, багрите на цветята в парка бяха толкова наситени, че я заболяха очите. Пред нея се разкри невероятна гледка — група ученички, водени от монахиня. Пресичаха улицата, запътени към двора на училището си. Докато ги следеше с поглед, Маделин се усмихна за първи път от седмици. Лудвиг Бемелманс беше написал продължения на историята на Маделайн. В едно от тях момиченцето се бе присъединило към цигански цирк. В друго куче я бе спасило от удавяне. Но въпреки всичките си приключения, Маделайн си остана на осем и нито ден повече. Колко жалко. Навярно Маделин би могла да се поучи от някои полезни примери — един вид да намери ново приложение на поредицата. Маделайн завършва бакалавърска степен. Маделайн учи в Сорбоната („На писателя Камю Маделайн извика: Уу-у“). Маделайн практикува свободна любов или отива да живее в комуна, или пътува до Афганистан. Маделайн участва в протестите от шейсет и осма, хвърля камъни по полицията или крещи: „Под паветата на булеварда е плажът“[1]. Омъжи ли се Маделайн за Пепито, сина на испанския посланик? Косата й още ли е рижава? Все още ли е най-мъничката и най-смелата?

Не точно в две редици, но достатъчно дисциплинирано, момичетата се скриха зад портата на девическото училище. Маделин се върна в хотела, където я чакаше Ленард, все още превързан, жертва на съвсем друга война.

На хубавото се усмихваха,

на лошото не оставаха длъжни,

а понякога бяха много тъжни.

По релсите се зададе електричката на „Нортийст Коридор“, обгърната в облак сажди и мараня. Маделин стоеше на платформата, зад жълтата ограничителна линия, присвила поглед зад разкривените си очила. След като цели две седмици от тях нямаше и следа, очилата най-накрая се бяха появили предишния ден — на дъното на коша за пране. Диоптрите вече й бяха слаби, стъклата изподраскани, а рамките изглеждаха старомодни още преди три години. Беше време да се предаде и да си купи нови преди началото на университетската година.

Щом се увери, че влакът наближава, Маделин свали очилата и ги мушна в чантата си. Заоглежда се за Ленард, който се бе оплакал от влажния въздух и бе влязъл в слабо климатизираната чакалня.

Наближаваше пет следобед. Още двайсетина души чакаха влака.

Маделин надникна през вратата на чакалнята. Ленард седеше на една пейка, забил празен поглед в пода. Както обикновено, беше с черната тениска и шортите, но си беше вързал косата на конска опашка.

Тя го повика по име.

Той вдигна глава и тромаво се надигна. Отне му цяла вечност да излезе от къщата и да се качи в колата, та Маделин се притесни, че може да изпуснат влака.

Вратите вече бяха отворени, когато Ленард се появи на платформата и последва Маделин в най-близкия вагон. Избраха двойна седалка, за да не се настани никой до тях. Маделин извади вехт екземпляр на „Даниел Деронда“ от чантата си и се настани удобно.

— Ти взе ли си нещо за четене? — попита го.

Ленард поклати глава.

— Просто ще позяпам красивия пейзаж на Ню Джърси.

— Има и приятни гледки.

— И аз така съм чувал — отвърна Ленард, зареял поглед.

Продължилото петдесет и девет минути пътуване не предложи много доказателства в подкрепа на това. Ако не минаваха покрай задните дворове на парцели, прекосяваха поредния замиращ град като Елизабет или Нюарк. Релсите опираха току до двора на затвор с лек режим, където затворниците бяха облечени в бяло, като на конгрес на хлебари. Малко след Секаукус започнаха бледозелените блата, изненадващо красиви, ако човек не вдига поглед към комините и товарните площадки.

Пристигнаха на „Пен Стейшън“ в час пик. Маделин поведе Ленард далеч от претъпканите ескалатори към не толкова натовареното стълбище, откъдето се качиха в чакалнята. Няколко минути по-късно се озоваха насред нажеженото и ослепително светло Осмо авеню. Тъкмо минаваше шест.

Когато застанаха на опашката за таксита, Ленард измери с поглед близките сгради, сякаш притеснен да не се сгромолясат отгоре му.

— „Ню Йорк — изрецитира той. — Точно какъвто си го представях“?[2].

Това беше последната му шегичка. Щом се качиха в таксито в посока Сентрал Парк, Ленард помоли шофьора да пусне климатика. Не работел. Ленард отвори прозореца и си подаде главата навън като куче. За момент Маделин съжали, че го взе със себе си.

Лошото предчувствие, което я бе обзело в казино „Монте Карло“, се беше оказало по-точно, отколкото си даваше сметка тогава. Вече се беше превърнала в треперещата съпруга, в бдителен пазач. „Омъжена за маниакална депресия“. За нея изказването на Ленард, че ако е искал, би могъл да се самоубие докато тя спи, не представляваше изненада. Вече й бе минавало през ума, че басейнът е примамлива врата към забравата. От всичките двайсет и един признака в списъка на Уилкинс, Маделин си бе отбелязала десет: промяна в навиците за сън; нежелание за комуникация; небрежност към работата; небрежност към външния вид; отдръпване от хора и дейности; перфекционизъм; неспокойство; крайно отегчение; потиснатост и промяна в характера. Сред предупредителните сигнали, които Ленард не проявяваше, беше, че досега Ленард не беше правил опит за самоубийство (макар да го бе обмислял), не използваше наркотици (в момента), не се забъркваше в неприятности, не говореше как иска да умре и не раздаваше вещите си. От друга страна, тази сутрин спомена, че вече не искал да се мести в Ню Йорк и нарече апартамента „неин“ — прозвуча й точно като човек, който се отказва от собствеността си. Ленард явно вече не го беше грижа за бъдещето. Не знаеше какво ще прави. Не искаше кабинет. Носеше същите черни къси гащета вече две седмици.

Десет предупредителни знака от общо двайсет и един. Не звучеше много успокоително. Но когато Маделин го спомена пред доктор Уилкинс, той отвърна:

— Ако у Ленард не се забелязваха предупредителни знаци, изобщо нямаше да си тук. Нашата задача е да намалим броя им, малко по малко, до три-четири. Или до един-два. Убеден съм, че с времето ще се справим.

— А дотогава?

— Дотогава ще действаме много внимателно.

Опитваше се да действа внимателно, но не беше лесно. Взе Ленард със себе си в Ню Йорк, за да не рискува да го остави сам вкъщи. Но след като вече бяха в града, имаше реална опасност той да получи панически пристъп. Тя трябваше да избира между варианта да го остави в Притибрук и да се тревожи за него или да го вземе в Ню Йорк и да се тревожи за него. В общи линии, тревожеше се една идея по-малко, когато й беше пред очите.

Тя беше единствената преграда между Ленард и смъртта. Поне така й се струваше. Понеже вече познаваше предупредителните знаци, беше непрекъснато нащрек да не би да се проявят. Още по-лошо: бдеше зорко за всяка промяна в поведението на Ленард, която можеше да се окаже евентуален индикатор за такъв. Притеснено следеше за предупредителни знаци на предупредителните знаци. И беше толкова объркано. Например, не знаеше дали ранното ставане на Ленард е промяна в навиците за сън, част от вече отминалата промяна в тези навици или показател за подобряване на състоянието му.

Не знаеше дали перфекционизмът му компенсира загубата на амбиция или двете са страни на една и съща монета. Когато стоиш между човек, когото обичаш, и смъртта, е трудно да будуваш, но е трудно и да заспиш. Когато Ленард не спеше нощем и гледаше късните предавания по телевизията, Маделин го следеше от леглото си. Не можеше да затвори очи, докато той не се качи по стълбите и не си легне до нея. Вслушваше се в звуците, които долитаха от долния етаж. Все едно сърцето й бе премахнато с хирургическа операция от тялото и оставено някъде встрани, все още свързано с нея, все още изпомпващо кръв през вените й, но изложено на опасности, които тя не можеше да види: сякаш сърцето й бе положено в кутия, на открито, незащитено.

От Осмо авеню завиха по Бродуей при „Кълъбмъс Съркъл“. Ленард си прибра главата обратно в колата, сякаш да провери как е температурата, после пак се надвеси над прозореца.

Шофьорът сви наляво при Седемдесет и втора улица. Няколко минути по-късно вече се движеха по „Ривърсайд Драйв“. Кели ги чакаше на тротоара пред сградата.

— Съжалявам! — провикна се Маделин на слизане от таксито. — Влакът закъсня.

— Винаги така казваш.

— И винаги е вярно.

Прегърнаха се и Кели попита:

— Е, ще дойдете ли на партито?

— Ще видим.

— Елате! Не мога да се появя сама.

Докато двете си разменяха реплики, таксито чакаше край бордюра. Накрая от него слезе Ленард. Закрачи тежко към навеса, за да се скрие на сянка.

Кели, която беше доста добра актриса, се усмихна на Ленард, все едно не беше и чувала за заболяването му и той си изглеждаше съвсем добре.

— Здрасти, Ленард. Как я караш?

Както винаги, Ленард възприе тази реплика като истински въпрос, не като поздрав. Затова отговори с въздишка:

— Скапан съм.

— Ти ли си изтощен? — възкликна Кели. — Питаш ли ме мене? Показах на Мади сигурно петнайсет апартамента. Край вече. Ако не вземете този, ви уволнявам.

— Не можеш да ни уволниш — усмихна се Маделин. — Ние сме ти клиенти.

— Тогава напускам. — Тя ги въведе в хладния, облицован с ламперия вход. — Сега сериозно, Мади: имам още едно предложение, по-близо е до университета, ако искаш да го видиш. Но не вярвам да е по-добър от този.

След като се регистрираха при портиера, се качиха с асансьора на дванайсетия етаж. Пред апартамента Кели се разрови в чантата си за правилните ключове, което отне известно време, но най-накрая успя да отключи и ги покани вътре.

Апартаментите, които Кели бе показвала на Маделин досега, или гледаха към въздуховоди, или представляваха две самостоятелни стаи, преустроени в общо помещение, или бяха неимоверно малки и бъкаха от хлебарки, или воняха на котешка пикня. Дори да не бе искала толкова отчаяно да се изнесе от къщата на родителите си, Маделин би останала очарована от двустайното жилище, което се разкри пред погледа й. Класическо разположение, прясно белосани стени, корнизи на тавана, паркет. Спалнята бе достатъчно голяма да побере двойно легло, кухничката беше освежена, имаше напълно използваем кабинет и компактна дневна с камина — макар и неработеща. Имаше място дори за трапезария. Но основното предимство беше изложението. Във възторг, Маделин отвори прозореца на дневната и се надвеси през перваза. Оставаха още няколко часа до залеза и слънцето се отразяваше в реката и къпеше в розово обикновено сивкавите скали на Палисейдс. На север се виждаха прозрачните върхове на моста „Джордж Вашингтон“. Откъм магистралата „Уест Сайд“ се чуваше грохотът на трафика. Маделин погледна надолу към тротоара пред сградата. Обзе я внезапен страх.

Прибра глава обратно в стаята и повика Ленард. Когато той не отговори, тя го повика пак, вече от коридора.

Той беше в спалнята с Кели. Прозорецът беше затворен. Маделин прикри облекчението си, като се съсредоточи върху разглеждането на гардероба.

— Гардеробът си е за мен — заяви тя. — Имам повече дрехи от теб. Но пък ти отстъпвам кабинета.

Ленард не отговори.

— Видя ли кабинета?

— Видях го.

— И?

— Става.

— Не че искам да ви притискам — започна Кели, — но трябва да решите в рамките на, да кажем, половин час. Колегата има клиенти, на които иска да покаже апартамента още довечера.

— Довечера ли? — Маделин се изненада. — Нали каза утре?

— Така казах. Но нещата се променят. Има много кандидати за място като това.

Маделин погледна Ленард в опит да проникне в мислите му. След това решително скръсти ръце. Беше готова да поеме съответните рискове и да заживее с Ленард в Манхатън — всичко, стига да не се налага да се мести в прериите на Орегон.

— Добре — каза. — Перфектен е. Ленард, искаме го, нали?

Ленард се обърна към Кели.

— Би ли ни оставила за малко насаме?

— Разбира се! Никакъв проблем. Ще бъда в дневната.

Когато тя излезе, Ленард застана до прозореца.

— Колко е наемът на това място?

— Не го мисли.

— Не бих могъл да си позволя такъв апартамент. Поради тази причина се притеснявам как бих се чувствал в него.

Беше съвсем в реда на нещата да проведат подобен разговор веднъж-дваж. Но вече го бяха водили стотици пъти. Включително тази сутрин. Тъжната истина беше, че в апартаментите, които Ленард можеше да си позволи, Маделин не би живяла.

— Скъпи — подхвана тя, — не се тревожи за наема. Включвай се с колкото можеш. Просто искам да сме щастливи.

— Опитвам се да ти кажа, че не съм сигурен дали бих бил щастлив тук.

— Ако аз бях мъжът, дори нямаше да го обсъждаме. Щеше да е нормално съпругът да поема по-голямата част от наема.

— В някакъв смисъл проблемът е именно в това, че се чувствам като съпругата.

— Тогава защо дойде да го видиш? — Маделин започваше да се ядосва. — Какво очакваше да направим? Не можем да живеем вечно при родителите ми. Това как те кара да се чувстваш? Да живееш при родителите ми?

Раменете на Ленард увиснаха.

— Знам. — В гласа му се долавяше откровено съжаление. — Права си. Съжалявам. Просто ми е трудно. Разбираш ли защо ми е трудно?

Явно най-добрият отговор бе да кимне с разбиране.

Ленард остана вторачен в гледката през прозореца трийсетина секунди. Накрая си пое дълбоко дъх.

— Добре. Да го вземем.

Маделин не изгуби нито миг повече. Веднага каза на Кели, че вземат апартамента и предложи да напише чек за депозита. Но Кели имаше по-добра идея. Предложи да направят и следващата крачка и да подпишат договора веднага, което би им спестило още едно пътуване до града.

— Идете да изпиете по едно кафе, докато изготвя договора. Ще ми отнеме петнайсетина минути.

Звучеше разумно, затова тримата слязоха с асансьора и се озоваха обратно на знойната улица.

Докато вървяха към Бродуей, Кели им показа кварталните удобства — химическо чистене, ключар, климатизирана закусвалня на ъгъла.

— Изчакайте ме тук — посочи им закусвалнята Кели. — Дайте ми четвърт час. Максимум половин.

Маделин и Ленард седнаха в сепаре до прозореца. Заведението бе снабдено с гръцки фрески и меню от дванайсет страници.

— Ето го нашето място — огледа се с одобрение около себе си Маделин. — Можем да идваме тук всяка сутрин.

Келнерът приближи, за да им вземе поръчката.

— Избрахте ли си вече, уважаеми?

— Две кафета, моля — усмихна се Маделин. — А съпругът ми би желал ябълков пай с парче чедър отгоре.

— Носи се! — заяви келнерът и се отдалечи.

Маделин очакваше Ленард да се развесели, но за нейна изненада очите му плувнаха в сълзи.

— Какво има?

Той поклати глава и извърна поглед.

— Бях го забравил — каза дрезгаво. — Сякаш беше толкова отдавна.

Отвън сенките по тротоара се удължаваха. Маделин се беше вторачила в трафика по Бродуей в опит да обуздае нарастващото си чувство за безнадеждност. Не знаеше какво друго да направи, за да разведри Ленард. Каквото и да опитваше, резултатът беше все същият. Тревожеше се, че той никога повече няма да е щастлив, че е загубил способността си да се радва. Точно сега, когато се очакваше да са развълнувани около новия апартамент или да обикалят новия си квартал, двамата седяха в сепаре с винилова тапицерия, избягваха погледите си и не обелваха нито дума. Нещо повече, Маделин знаеше, че Ленард също го разбира. Страданието му ставаше още по-болезнено, защото съзнаваше, че кара и нея да страда. Но не можеше да направи нищо. Междувременно над авенюто зад дебелото стъкло се спускаше лятна вечер. Мъжете се прибираха от работа с разхлабени вратовръзки, понесли саката си в ръка. Маделин бе загубила представа за дните, но по отпуснатите лица на хората и по навалицата, която се изсипваше от отсрещния бар след изтичането на обичайния „щастлив час“, в който питиетата се сервираха с намаление, си личеше, че е петък вечер. Слънцето нямаше да залезе още няколко часа, но вечерта и уикендът като цяло официално бяха започнали.

Келнерът донесе ябълковия пай с две вилици. Но нито един от двама им не го опита.

След двайсетина минути Кели се върна с документите. Беше направила две поправки в стандартния договор — едната регламентираше преотдаването на жилището на трети лица, а другата забраняваше домашни любимци. В горната част на документа бяха напечатани пълните имена на Маделин и Ленард и беше попълнила сумите за депозит и наем. Седна при тях в сепарето, опита от пая и разпореди на Маделин да напише чекове за депозита и наема за първия месец. После накара и двамата да напишат имената си лично.

— Поздравления. Вече официално сте нюйоркчани. Хайде сега да го отпразнуваме.

Маделин почти бе забравила за събирането.

— Ленард, нали го знаеш Дан Шнайдър? Прави купон довечера.

— На три преки от тук — добави Кели.

Ленард се бе втренчил в чашата си с кафе. Маделин не можеше да прецени дали той обследва усещанията си (като се самонаблюдава), или просто умът му е блокирал.

— Не съм в настроение за веселби — каза той накрая.

Маделин се надяваше на друг отговор. На нея й се празнуваше. Току-що бе подписала договор за наем на апартамент в Манхатън и изобщо не й се прибираше в Ню Джърси с влака. Погледна си часовника.

— Хайде де, едва седем и петнайсет е. Нека да идем за малко.

Ленард не каза „да“, но не каза и „не“. Маделин стана да плати сметката. Докато тя беше на касата, той излезе отпред и запали цигара. Пушеше с все по-голяма настървеност. Засмукваше филтъра, сякаш е запушен и е наложително да дръпне по-силно. Когато Маделин и Кели се появиха на тротоара, никотинът изглежда го бе успокоил достатъчно, за да тръгне с тях по Бродуей без да мрънка.

Вървя мълчаливо до сградата, в която живееше Шнайдър, току пред спирката на Седемдесет и девета улица, продължи да мълчи и в асансьора, докато се качваха към седмия етаж. Но щом влязоха в апартамента, Ленард внезапно се сепна и сграбчи Маделин за ръката.

— Какво има? — попита го тя.

Той гледаше към хола в дъното на коридора, беше фрашкано с народ и всички се надвикваха с музиката.

— Няма да се справя.

Кели, предусетила, че се заражда проблем, продължи решително напред. Маделин я изпрати с поглед, докато се смесваше с множеството разголени тела.

— Как така няма да се справиш?

— Много е горещо. И има прекалено много хора.

— Искаш ли да си вървим? — предложи тя, но не успя да прикрие раздразнението си.

— Не — рече Ленард. — Така и така сме тук.

Тя го хвана за ръката и го поведе навътре, и в началото всичко потръгна що-годе добре. Хората идваха да ги поздравят и да им честитят сватбата. Ленард показа, че е способен да води разговори.

Дан Шнайдър, брадясал и снажен, но пък спретнат в готварска престилка, дойде при Маделин с питие в ръката.

— Ей, чувам, че ще сме съседи — поздрави я той.

Вечерта още не бе напреднала, но Дан вече заваляше.

Започна да й разказва за квартала, къде да пазарува и къде да се храни. Докато домакинът описваше любимото си място, откъдето да си поръчаш китайско за вкъщи, Ленард се измъкна и потъна в стая, която приличаше на спалня.

Имаше нещо еротично в нажежения апартамент. Всички се потяха видимо. Някои от момичетата бяха по миниатюрни потничета без сутиен, а Адам Фогел седеше на дивана и обтриваше врата си с ледено кубче. Дан инструктира Маделин да си вземе питие и се отдалечи.

Маделин не последва Ленард в спалнята. Искаше поне няколко минути да не се тревожи за него. Предпочете да отиде при Кели край масата с напитките, отрупана с бутилки „Джим Бийм“, бисквитки „Орео“, чаши и лед. Стереото дънеше Purple Rain.

— Има само бърбън — обяви Кели.

— Няма значение. — Маделин й подаде чашата си. Взе си бисквитка и я загриза.

Преди още да се е обърнала, Пуки Еймс се спусна към нея от кухнята:

— Мади! Ти се върна! Как беше на Кейп?

— Супер — излъга тя.

— Не е ли много мрачно и потискащо през зимата?

Пуки поиска да види халката й, но почти не я погледна, когато Маделин й я показа.

— Не мога да повярвам, че си женена. Толкова е ретроградно.

— Знам! — съгласи се Маделин.

— Къде ти е гаджето? Тоест съпругът ти.

По изражението на Пуки не можеше да се прецени доколко е информирана.

— Тук някъде е — отвърна Маделин.

Още приятели си проправиха път до нея, за да я видят. Тя прегръщаше всички наред и само повтаряше, че се мести в града.

Пуки заразказва някаква история.

— Та значи, сервирам аз в „При Доджо“, и снощи един клиент ме вика и почва: „Мисля, че в наденицата ми има плъх“. Поглеждам аз и вярно — от единия край стърчи опашка. Казвам ви, целият плъх сготвен вътре.

— О, не!

— А един от бонусите на тази работа е, че се храниш безплатно.

— Гадост!

— И това не е всичко. Занасям аз наденицата с плъха на шефа. Знам ли какво да я правя? А той ми вика: „Кажи на клиента, че е за сметка на заведението“.

Маделин започна да се забавлява. Само дето бърбънът й беше твърде сладък — все едно пие алкохолния еквивалент на кока-кола. Чувстваше се добре сред познати. Все повече се убеждаваше, че решението да се преместят в Ню Йорк е правилно. Изолацията в „Пилгрим Лейк“ може би беше част от проблема. Допи си питието и си наля още едно.

Щом се извърна от бара, забеляза един симпатичен младеж да я оглежда от другия край на стаята. Напоследък се чувстваше като медицинска сестра, без грам сексуалност, затова вниманието му й дойде като приятна изненада. Задържа погледа му за момент, после извърна очи.

Кели застана до нея и прошепна:

— Всичко наред ли е?

— Ленард е в спалнята.

— Все пак дойде.

— Побърква ме. — Незабавно се почувства виновна, че го е казала и смекчи тона: — Просто наистина е адски уморен. Много мило от негова страна, че се съгласи да дойде.

Кели отново се приведе към нея.

— Дан Шнайдър ме налива с алкохол.

— И?

— Склонна съм към наливане.

През следващия половин час Маделин не спря да кръжи, подновяваше приятелства. Все очакваше Ленард да се появи отново. Като минаха петнайсетина минути, а него още го нямаше, тя отиде да провери какво прави.

Спалнята беше пълна с колониални мебели и с офорти, вдъхновени от Шекспировото творчество. Ленард стоеше до прозореца и разговаряше с мъж, който стоеше с гръб към вратата. Маделин тъкмо се канеше да излезе, когато разпозна в събеседника на мъжа си Мичъл.

Сигурно имаше и още по-странни хора, с които Ленард да се заприказва, но точно в онзи момент Маделин не можеше да се сети за нито един. Мичъл си беше остригал косата и й се видя още по-кльощав. Маделин не можеше да прецени кое я изненада повече: внезапната му поява там, странният му вид или това, че говори с Ленард.

— Мичъл! — извика тя, като същевременно положи усилия да не й проличи изненадата. — Какво си направил с косата си?

— Подстригах я малко.

— Едва те познах. Кога се върна?

— Преди три дни.

— От Индия ли?

Но в този момент се намеси Ленард.

— Прекъсваш ни разговора — каза с раздразнение той.

Маделин буквално подскочи, все едно бе пропуснала да върне сервис.

— Просто дойдох да проверя дали си готов да си тръгваме — отговори тихо.

— Искам да си вървим, да. Но първо искам да си довърша разговора.

Тя погледна Мичъл сякаш очакваше той да възрази. Но той също изглежда нямаше търпение да останат насаме с Ленард. Затова тя им махна набързо, като се постара да си даде вид все едно си тръгва по собствена воля, после излезе от стаята.

Обратно в навалицата, Маделин се опита да продължи да се забавлява. Но умът й бе ангажиран с друго. Чудеше се за какво толкова си говорят Ленард и Мичъл. Тревожеше се да не би да обсъждат нея. Срещата с Мичъл разбуди у нея емоции, които не можеше да определи съвсем точно. Чувстваше се едновременно развълнувана и изпълнена със съжаление.

Петнайсет минути по-късно Ленард най-после излезе от спалнята и заяви, че иска да си тръгват. Не я погледна в очите. Когато тя му каза, че трябва да се сбогува с Кели, той отвърна, че ще я изчака отвън.

Докато търсеше Кели, а след това й благодареше за пореден път за помощта при намирането на апартамент, тя съвсем ясно съзнаваше, че Мичъл е все още някъде наоколо. Не искаше да разговаря с него насаме, защото животът й и бездруго беше достатъчно сложен. Не желаеше да му обяснява в каква ситуация се намира, нито да слуша обвиненията му или да изпитва емоции, които разговорът с него евентуално би я накарал да изпита. Но тъкмо когато се канеше да си тръгва, го мерна и се спря, а той застана до нея.

— Сигурно е редно да те поздравя — каза.

— Благодаря.

— Някак внезапно. Сватбата ви.

— Да.

— Бих казал, че така ставаш Първа фаза.

— Май да.

Мичъл беше по джапанки и с дънки с навити крачоли. Краката му бяха съвсем бели.

— Получи ли писмото ми? — попита я той.

— Какво писмо?

— Изпратих ти писмо. От Индия. Или поне мисля, че го пратих. Малко бях замаян в онзи момент. Наистина ли не си го получила?

— Не. Какво пишеше вътре?

Той я изгледа така, сякаш не й вярваше. Това я накара да се почувства неудобно.

— Не съм сигурен дали вече има значение.

Маделин хвърли поглед към вратата.

— Трябва да вървя — обясни тя. — Къде си отседнал?

— На дивана на Шнайдър.

Те постояха доста време така, усмихнати един срещу друг, докато накрая Маделин се пресегна и го погали по косата.

— Какво си направил с къдриците си! — простена тя. Мичъл остана с наведена глава, докато тя прокарваше длан по наболата четина на темето му. Щом ръката й спря, той вдигна лице. На фона на късата коса очите му изглеждаха още по-умоляващи.

— Ще идваш ли пак в града? — попита я.

— Не знам. Може би. — И отново хвърли поглед към изхода. — Ако идвам, ще ти се обадя. Може да обядваме някой път.

Нямаше какво друго да направи, освен да го прегърне. В същия момент се сепна от острата миризма, която се излъчваше от тялото му. Стори й се някак твърде съкровена и лична, за да й е позволено да я вдъхне.

Когато излезе от апартамента, завари Ленард да пуши на стълбището. Тъкмо се оглеждаше къде да си хвърли фаса, но като не намери подходящо място, го взе със себе си в асансьора. Докато кабинката се спускаше, Маделин се облегна на рамото му. Чувстваше се леко замаяна.

— Беше приятно — отбеляза. — Ти добре ли си изкара?

Ленард метна фаса на пода и го смачка с крак.

— Това „не“ ли значи?

Вратата се отвори и той излезе в коридора без да каже нито дума. Маделин го последва навън на тротоара, където най-после попита:

— Какво ти става?

Ленард я погледна в очите.

— Какво ми става ли? Ти как мислиш? Депресиран съм, Маделин. Страдам от депресия.

— Известно ми е.

— Така ли? Не съм сигурен. Иначе нямаше да говориш такива глупости.

— Само те попитах дали ти е било приятно! Божичко!

— Нека ти обясня какво се случва, когато някой е в клинична депресия — започна Ленард с влудяващия си наставнически тон. — Случва се това, че мозъкът изпраща сигнал, че умира. Депресираният мозък изпраща този сигнал и тялото го получава, и след известно време и то започва да си мисли, че умира. При което то започва да изключва. Затова от депресията боли, Маделин. Затова човек изпитва физическа болка. Мозъкът си мисли, че умира, поради което и тялото си мисли, че умира, а мозъкът отразява това и така си прехвърлят проблема като пинг-понг.

Ленард се приведе към нея.

— Точно това се случва вътре в мен в момента. Случва ми се всяка една минута, всеки ден. Затова не ти отговарям на въпроса дали съм си изкарал добре на купона.

Артикулацията му беше изключително точна, но мозъкът му умираше. Маделин се опита да осмисли думите му. Чувстваше се загрята от бърбъна и й беше горещо от града. Обратно на Бродуей изпита разочарование, че се прибира вкъщи. Вече повече от година се грижеше за Ленард с надеждата да има подобрение, а ето че той бе по-зле от всякога. Предвид, че току-що бяха излезли от купон, където всички останали изглеждаха щастливи и здрави, това положение й се видя адски несправедливо.

— Не може ли просто да отидеш на парти за един час, без да се държиш все едно са те подложили на мъчение?

— Не, Маделин, не мога. Там е работата.

Подлезът на метрото избълва цял рояк хора. Наложи се Маделин и Ленард да се отстранят, за да им сторят път.

— Разбирам, че си в депресия, Ленард. Но нали вземаш лекарства. И други хора пият лекарства и са добре.

— Искаш да кажеш, че съм зле дори за циклофреник.

— Казвам само, че понякога отстрани изглежда така, сякаш ти харесва да си в депресия. Един вид, ако не си в депресия, няма да получаваш цялото това внимание. Искам да ти кажа, че това, че си в депресия, не ти дава право да ми вдигаш скандал, задето съм те попитала дали си си прекарал добре!

Изведнъж Ленард придоби странно изражение, сякаш тайничко се забавляваше.

— Ако двамата с теб бяхме дрождени клетки, знаеш ли какво бихме правили?

— Не искам да слушам за дрожди — отряза го Маделин. — Писнало ми е от дрожди.

— Когато има възможност, идеалното състояние на дрождената клетка е да бъде диплоидна. Но когато в средата липсват необходимите хранителни вещества, знаеш ли какво се случва?

— Не ме интересува!

— Диплоидите се разкъсват и образуват хаплоиди. Мънички самостоятелни единици. Защото по време на криза единичната клетка оцелява по-лесно.

Маделин усети как очите й се наливат със сълзи. Топлината от бърбъна вече не я сгряваше, а предизвикваше парене в гърдите й. Запремигва, за да се опита да прогони сълзите, но една се търкули по бузата й. Изтри я с пръст.

— Защо го правиш? Искаш да ни разделиш ли? Това ли искаш?

— Не искам да ти съсипя живота — каза по-меко той.

— Не ми съсипваш живота.

— Лекарствата само забавят процеса. Но краят е неизбежен. Въпросът е как да го изключа това нещо? — Той заби показалец в главата си. — Разрязва ме на парчета, а не мога да го изключа. Маделин, чуй ме. Слушай. Аз няма да се оправя.

Странно, но явно беше доволен да го изрече на глас, като че ли се радваше да изясни ситуацията.

Но Маделин настоя:

— Напротив, ще се оправиш! Сега само така си мислиш, защото наистина си депресиран. Но лекарите твърдят друго.

Тя се пресегна и го прегърна през врата. Само допреди час се чувстваше толкова щастлива, че животът им най-после се нарежда. Но всичко това сега й изглеждаше като лоша шега — апартаментът, университетът, всичко. Стояха на входа на метрото, една от многото прегърнати, разревани двойки в Ню Йорк, на които никой не обръща внимание, като по този начин човек може да е откъснат от всичко, макар и насред кипящия град в гореща лятна нощ. Маделин мълчеше, защото не знаеше какво да каже. Дори „обичам те“ звучеше неадекватно. Беше му го казвала толкова пъти в подобни ситуации, че се тревожеше вече да не звучи кухо.

Но все пак трябваше да го каже. Трябваше да задържи Ленард в прегръдката си и да не го пуска изобщо, защото още щом спусна ръцете си от врата му, той решително се обърна и хукна надолу по стълбите към метрото. В първия момент Маделин се изненада толкова, че не успя да реагира. После се затича след него. Докато стигне до долу, го изгуби от поглед. Изтича покрай будката за билети към другия изход. Помисли си, че Ленард може да е излязъл оттам и да се е върнал на улицата, но после го видя от другата страна на турникета, вървеше към релсите. Докато ровичкаше в джоба си за дребни, за да си купи билет, усети вибрацията от приближаващ влак. В подземния тунел се усещаше вятър, който завихри във въздуха дребни боклучета. Осъзнала, че Ленард сигурно е прескочил преградата, тя направи същото. Затича се и прескочи бариерата. Двама тийнейджъри наблизо се изсмяха като я видяха — жена с рокля, явно от добър квартал. В тунела вече се виждаха светлините на влака. Ленард бе достигнал ръба на платформата. Мотрисата навлизаше в метростанцията с грохот и докато тичаше, Маделин осъзна, че е твърде късно.

Влакът забави ход и спря. Ленард стоеше на мястото си, чакаше го.

Маделин го настигна. Извика го.

Ленард се обърна и я погледна с празен поглед. Пресегна се и нежно сложи длани на раменете й. С кротък глас, в който трептеше съжаление, Ленард заповтаря:

— Развеждам се с теб. Развеждам се с теб. Развеждам се с теб.

След което я избута, вече не толкова нежно, и скочи във влака миг преди затварянето на вратите. Не се обърна, за да я погледне през прозореца. Мотрисата потегли, отначало толкова бавно, щото Маделин имаше чувството, че би могла да я спре с ръка — да спре всичко: казаното току-що от Ленард, начинът, по който той я избута, липсата на съпротива от нейна страна, желанието да му помогне, — но скоро влакът ускори ход и тя нито можеше да спре движението, нито да продължи да се самозалъгва. Боклучетата по платформата се завихриха, железните колела проскърцаха, светлините във вагона запремигваха като повреден лампион или като клетките в умиращ мозък и влакът потъна в тъмнината.

[1] Един от слоганите на студентските събития през май ’68 в Париж. На фр. Sous les pavés, la plage. В свободна интерпретация: под паветата (хвърляни по полицията) е скрит пясъкът (свободата). Б.пр. ↑

[2] Речитатив от песента на Стиви Уондър Living for the City (1973), превърнал се в обичайното възклицание на всеки новопристигнал в метрополиса. Б.пр. ↑

Комплект за оцеляване за девойки

У квакерите имаше много достойни за възхищение неща. Нямаха духовническа йерархия. Нямаха свой символ верую и не понасяха проповеди. На молитвените си срещи още в самото начало на седемнайсети век бяха установили равенство между половете. Почти всяко американско социално движение, за което се сещате, е било подкрепяно или оглавявано от квакерите — от премахването на робството през правата на жените, през сухия режим (добре де, стават грешки), през гражданските права, та до енвиронментализма. Общността на приятелите се събираше на обикновени места. Седяха си мълчаливо в очакване на Светлината. Намираха се в Америка, но не принадлежаха на Америка. Отказваха да участват във войните на Америка. Когато правителството на САЩ интернира японски граждани през Втората световна война, квакерите категорично се противопоставиха и излязоха да изпратят японските семейства, принудително качвани на влаковете. Квакерите имаха поговорка: „Истината от всеки източник“. Нямаха пристрастия към никоя отделна църква и не прибързваха с оценките; позволяваха на агностици, че дори и на атеисти, да присъстват на техните Годишни срещи. Несъмнено именно този дух на приобщаване бе подтикнал малката група богомолци в Молитвения дом на приятелите в Притибрук да отвори вратите си за Мичъл, когато той започна да ги навестява в горещите юлски сутрини.

Молитвеният дом се намираше в дъното на застлан с чакъл път, точно зад бойното поле на Притибрук. Семпла постройка, иззидана от камък, с бяла дървена веранда и един-единствен комин, сградата не се бе променила от момента на построяването си през 1753 г. — датата беше отбелязана на гравирана табелка, — допълнително бяха добавени само електрически крушки и отоплителна система. На информационното табло отпред имаше закачена листовка за шествие против ядрените оръжия, покана за участие в петиция в подкрепа на Мумиа Абу Джамал, осъден за убийство предишната година, и разнообразни брошури, свързани с квакерството. Помещението вътре беше облицовано с дъбова ламперия, имаше дървени пейки, разположени на групички така, че богомолците да са обърнати един към друг. От капандурите над красиво резбования дъгообразен таван, набразден от сивкави греди, се процеждаше светлина.

Мичъл обичаше да сяда на задните пейки, зад една колона. Въобразяваше си, че там не бие толкова на очи. В зависимост от часа на молитвената среща (първият ден[1] започваше с две събирания — едно в седем и едно в единайсет сутринта), в уютната като в хижа стая се събираха от пет-шест до трийсетина души. Почти през цялото време единственият звук бе приглушеният шум от Шосе 1. Можеше да мине и цял час без никой да продума. В други дни хората, изпитали вътрешна необходимост за споделяне, си говореха. Една сутрин Клайд Петенгил, който ходеше с бастун, се изправи, за да отдаде почит на загиналите при скорошния инцидент в ядрената централа „Ембалс“ в Аржентина вследствие на цялостна загуба на охладителя. Съпругата му Милдред се почувства длъжна да говори след него. За разлика от съпруга си, тя не стана, а остана седнала, със затворени очи, заговори с ясен глас, а красивото й старческо лице се озари при спомена.

— Може би защото е лято, знам ли, но днес си припомних как ходех на молитвени срещи като дете. Лятото винаги ми е било най-трудно да седя мирно и тихо. Затова баба ми беше разработила стратегия. Преди началото на срещата вадеше от чантата си карамелен бонбон — така, че непременно да го видя. Но не ми го даваше. Държеше си го в шепата. И ако стоях кротко и се държах както подобава на добре възпитана млада госпожица, баба ми даваше бонбона след около четирийсет и пет минути. Вече съм на осемдесет и две, карам осемдесет и третата, и знаете ли какво? Чувствам се точно по същия начин. Все още очаквам да усетя в ръката си карамеления бонбон. Вече не чакам за бонбон. А само слънчев летен ден като днешния, когато слънцето е като огромен карамелен бонбон в небето. Усещам, че изпадам в поетични настроения. Това значи, че е най-добре да спра.

Колкото до Мичъл, той никога не се обаждаше. Духът не го подтикваше да говори. Седеше си на пейката и се наслаждаваше на утринния покой, на миризмата на старинност в Молитвения дом. Но не се чувстваше достоен да споделя прозренията си.

Срамът задето избяга от Дома за умиращи бедняци не бе отминал все още, цели шест месеца по-късно. След като напусна Калкута, Мичъл тръгна да обикаля из страната без предварителен план — като беглец. В Бенарес отседна в йога-пансиона и всяка сутрин ходеше на погребалните клади, за да гледа как кремират телата. Нае лодкар, за да го повози по Ганга. Пет дни по-късно взе влака обратно до Калкута и се отправи на юг. Стигна до Мадрас, някогашния френски аванпост в Пондичери (града на Шри Ауробиндо) и Мадурай. Остана за една вечер в Тривандрум, в южната част на малабарското крайбрежие, след което пое на север по западния индийски бряг. В Керала нивото на грамотност бе умопомрачително и Мичъл се хранеше върху листа от джунглата, вместо в чиния. Поддържаше връзка с Лари, като му изпращаше писма до адреса на „Американ Експрес“ в Атина, а в средата на февруари двамата се събраха отново заедно в Гоа.

Вместо да лети директно за Калкута от Гърция, каквито бяха първоначалните планове — и самолетният билет — Лари в крайна сметка реши да кацне в Бомбай и да пътува до Гоа с автобус. Според уговорката, трябваше да се срещнат на автогарата по обяд, но автобусът закъсня. Мичъл ходи до там и обратно три пъти, оглеждаше пътниците, които слизаха от автобуси в различни цветове, докато най-накрая, към четири следобед, се появи и Лари. Мичъл беше толкова щастлив да го види, че не можеше да престане да се усмихва и да го потупва по гърба.

— Брат ми! — радваше се той. — Ти успя!

— Какво се е случило, Мичъл? — огледа го Лари. — Да не си защипа косата в някоя косачка?

Наеха бунгало на плажа за една седмица. Къщичката имаше подходящ за тропическия климат сламен покрив и неуместно практичен циментов под. Повечето бунгала бяха заети от европейци, които се разкарваха насам-натам чисто голи. Сред палмите по терасирания хълм се тълпяха местни мъже, които точеха лиги по безсрамните западнячки. Колкото до Мичъл, той се чувстваше твърде восъчнобял, за да се излага на слънце, затова се криеше в сенките; Лари обаче се осмели да се попече на слънце и прекарваше голяма част от деня на плажа, с омотан около главата копринен шал.

По време на безоблачните, облъхвани от нежен бриз дни, и в прохладните нощи, двамата си разказваха истории за времето, в което не бяха заедно. Лари остана впечатлен от преживяното от Мичъл в Калигхат. От негова гледна точка три седмици доброволчески труд никак не бяха за пренебрегване.

— Според мен е страхотно, че си го направил — поощри го той. — Работил си за Майка Тереза! Не че аз лично бих го направил. Но за теб, Мичъл, това е било право в десетката.

Нещата с Янис не се бяха развили добре. Още в самото начало започнал да разпитва Лари за доходите на семейството му. Щом разбрал, че баща му е адвокат, започнал да подпитва дали няма да може да му помогне да вземе зелена карта. В някои моменти се държал собственически, в други бил хладен — според обстоятелствата. Винаги, когато отидели на гей бар, Янис ревнувал бясно, дори за един поглед встрани. А иначе не давал на Лари даже да го докосне, да не би хората да разкрият тайната им. Започнал да нарича Лари „педал“ и да се държи все едно той, Янис, е хетеро и само пробва. Всичко това взело да става уморително, особено когато Янис си заминавал за Пелопонес, а Лари оставал да се размотава дни наред сам из Атина. Докато накрая Лари отишъл в туристическата агенция и си презаверил билета.

Звучеше някак успокояващо, че хомосексуалните връзки са не по-малко сложни от хетеросексуалните, но Мичъл се въздържа от коментар. През следващите три месеца, докато обикаляха субконтинента, повече не споменаха Янис. Посетиха Мисор, Кочин и Махабалипурам, като на всяко място се задържаха не повече от една-две нощи, после тръгнаха обратно на север и през март стигнаха в Агра, откъдето продължиха за Варанаси (вече си позволяваха от време на време да използват и индийските имена на градовете) и после към Калкута, за да се видят с професор Хюз и да поемат задълженията си като негови асистенти в проучванията. С Хюз попаднаха в отдалечени селища без канализация. Ходеха по голяма нужда рамо до рамо, клекнали насред полето. Преживяха приключения, видяха свети мъже да вървят по жарава, заснеха интервюта с невероятни хореографи на индийски танци с маски и посетиха истински махараджа, който имаше дворец, но нямаше пари и вместо със слънчобран, се криеше от слънцето под опърпан чадър. През април започна да става горещо. Имаше още няколко месеца до мусоните, но Мичъл вече усещаше, че климатът се превръща в неблагоприятен. Към края на май, потиснат от покачващите се температури и липсата на конкретна цел, реши, че е време да се прибира. Лари искаше да стигне до Непал и остана още няколко седмици.

От Калкута Мичъл взе полет до Париж, отседна за няколко дни в приличен хотел, като изтегли пари от кредитната карта на родителите си за последен път. (Прибереше ли се в Щатите, повече нямаше да я ползва.) Свикнал-несвикнал с европейската часова зона, взе чартър до летище „Кенеди“. И се озова сам-самичък в Ню Йорк, където разбра, че Маделин се е омъжила за Ленард Банкхед.

Стратегията на Мичъл, да изчака да мине рецесията, не проработи. Когато се върна в Щатите, ръстът на безработицата беше 10.1 процента. През прозореца на автобусчето от летището за Манхатън забеляза много затворени магазини със затъмнени витрини. Много хора бяха останали на улицата и се бе родил нов термин, с който да бъдат наричани: бездомните. В собствения му портфейл имаше 270 долара в пътнически чекове и банкнота от двайсет рупии, която бе запазил като сувенир. Тъй като не му се даваха пари за хотел в Ню Йорк, щом стигна „Гранд Сентрал“ звънна на Дан Шнайдър с молба да го приюти за няколко дни и Шнайдър го покани.

Мичъл взе автобус до Таймс Скуеър, а оттам скочи в електричката към Седемдесет и девета улица. Домофонът на входа на Шнайдър изжужа, Мичъл се качи и бе посрещнат от приятеля си на вратата. Кратка прегръдка и Шнайдър възкликна:

— Леле, Граматикус! Понамирисваш.

Мичъл обясни, че в Индия е спрял да ползва дезодорант.

— Да, ама вече си в Америка. И е лято. Купи си „Олд спайс“, брат.

Шнайдър се обличаше изцяло в черно — в тон с брадата и каубойските му ботуши. Апартаментът му беше приятен, но попретрупан с вградени библиотеки и сбирка дъгоцветни керамични фигурки от скулптор, когото домакинът „колекционирал“. Дан имаше прилична работа — пишеше проекти за финансиране на „Тиътър Клъб“ в Манхатън и с удоволствие почерпи Мичъл в кварталния ирландски пъб „Дъблин Хаус“. Докато обръщаха халба след халба „Гинес“, Шнайдър помогна на Мичъл да навакса с пропуснатите по време на пътешествието му клюки около „Браун“. Лоли Еймс беше отишла да живее в Рим с четирийсетгодишен мъж. Тони Пероти, анархистът на колежа, се бе кротнал и учеше право. Търстън Миймс бе записал касета с авторска музика в стил faux-naïf, където си акомпанираше на синтезатор „Касио“. Разговорът беше доста приятен до момента, в който Шнайдър внезапно каза:

— О, мамка му! Забравих. Твойта мацка Маделин се омъжи. Кофти тръпка, мой.

Мичъл не реагира. Новината бе толкова съкрушителна, че единственият начин да я понесе, беше да се престори, че не е изненадан.

— Знаех си, че така ще стане.

— Ами да, Банкхед е късметлия. Секси гадже е. Обаче не знам какво намира в тоя тип. Прилича на Лърч от „Семейство Адамс“.

Шнайдър продължи да се жалва от Банкхед и всички като него, високи и с много коса, а Мичъл смучеше горчивата пяна на силната си тъмна бира.

Следващите няколко минути оцеля именно благодарение на този престорен непукизъм. И понеже даде резултат, продължи в същия дух и на следващия ден, докато тежестта на цялата непреработена емоция не го събуди рязко в четири сутринта — все едно някой го бе пробол с нож. Лежеше ококорен на протрития, някога шикозен диван на Шнайдър. Виеха три различни аларми на коли, всяка от които го пронизваше в сърцето.

Следващите дни бяха сред най-болезнените в целия му живот.

Обикаляше безцелно, плувнал в пот, нажежените улици и едва успяваше да обуздае детинския си порив да изкрещи. Имаше чувството, че от небето се е спуснал гигантски ботуш и го е притиснал под тока си като фас на тротоара. Непрекъснато си мислеше: „Загубих. Мъртъв съм. Той ме уби“. Беше му едва ли не приятно да се самоопозорява по този начин, затова продължаваше: „Аз съм пълен мизерник. Никога не съм имал шанс. Нелепа история. Я се виж, бе. Погледни се. Грозен, плешив, тъп, откачен, религиозен МРЪШЛЯК!“

Презираше се. Стигна до следното заключение: вярата му, че един ден Маделин ще се омъжи за него, произтичаше от същата онази лековерност, подмамила го да повярва, че е способен да живее свят живот и да се грижи за болните и умирающи в Калкута. Същата лековерност го караше да повтаря Христовата молитва и да носи кръстче, и да вярва, че е способен да разубеди Маделин да сключи брак с Банкхед, като й изпрати писмо. Неговата мечтателност, отдадеността му до умопомрачение, интелигентната му глупост — допринасяха за всичко налудничаво в него, подхранваха илюзията, че ще се ожени за Маделин и работеха срещу аргументите в подкрепа на невъзможното осъществяване на тази илюзия.

Два дни по-късно Шнайдър вдигна купон и всичко се промени. Мичъл, на когото никак не му беше до празненства, излезе да се поразходи, докато купонът набираше сила. Обиколи квартала пет-шест пъти и когато се върна у Шнайдър, установи, че вътре е още по-претъпкано. Шмугна се в спалнята, за да се отдаде на унинието си, но се озова очи в очи с най-големия си враг — Банкхед, който седеше на леглото и пушеше. За още по-голяма изненада на Мичъл, двамата, с Банкхед завързаха сериозен разговор. Мичъл, разбира се, осъзнаваше, че след като Банкхед е тук, вероятно и Маделин е някъде наоколо. Една от причините да продължава да разговаря с Банкхед беше опасението му, че ако излезе от спалнята, може да се натъкне на Маделин. Но ето че в един момент се появи самата тя. Отначало Мичъл се престори, че не я забелязва, но накрая се обърна — и се случи неизбежното. Физическото присъствие на Маделин го връхлетя с помитаща сила. Почувства се като онзи тип с отнесената назад коса от класическата реклама на касетките „Максел“ — нищо че коса на практика нямаше. След това нещата се развиха бързо. Незнайно защо Банкхед напъди Маделин. Малко по-късно си тръгна. Мичъл успя да поговори с нея, преди тя да последва Ленард. Но двайсет и пет минути по-късно Маделин се върна видимо разстроена — търсеше Кели. Когато вместо нея мерна Мичъл, забърза към него, зарови лице в гърдите му и започна да се тресе.

Мичъл и Кели отведоха Маделин в спалнята и затвориха вратата. Докато отвън купонът се вихреше, тя им разказа всичко. По-късно, когато се поуспокои, се обади на родителите си. Заедно решиха, че за момента би било най-добре да се върне с такси в Притибрук. Но тъй като не искаше да остава сама, Мичъл изяви желание да я придружи.

Оттогава той заживя у семейство Хана — вече близо месец. Настаниха го в спалнята на тавана, където спа и при гостуването си за Деня на благодарността през втората година в колежа. Помещението беше с климатик, но след като бе поживял известно време в Третия свят, Мичъл предпочиташе да спи на отворен прозорец. Харесваше му да усеща боровия аромат отвън и да го будят птичките сутрин. Ставаше рано, преди всички други в къщата, и често си правеше дълги разходки, като се връщаше да закуси с Маделин към девет.

По време на една от тези сутрешни разходки се натъкна на Молитвения дом на приятелите. Беше се спрял насред бойното поле, за да прочете надписа на монумента край единственото оцеляло дърво. Докато четеше, осъзна, че „Дъбът на свободата“, който се споменаваше в текста, е изгнил още преди години, а дървото, което виждаше пред себе си в момента, е просто заместител — много по-устойчиво на болести, но далеч не толкова голямо и красиво. Което само по себе си беше урок по история. Важеше за толкова много неща в Америка. Мичъл продължи нататък по чакъления път, докато се озова на залесения паркинг пред комплекса на квакерите.

Край оградата на гробищния парк бяха подредени различни марки автомобили — две хонди „Сивик“, два фолксвагена „Рабит“ и един форд „Фиеста“. Освен примитивния Молитвен дом, разположен досами гората, на територията на комплекса имаше запуснато игрище и дълга сграда с множество крила, алуминиева облицовка и залят с асфалт покрив, където се помещаваха детска градина, канцелария и приемни зали. Стикерите по калниците на колите изобразяваха планетата Земя до надпис „Спаси майка си“ или просто „Мир“. Сред квакерите в Притибрук имаше и традиционалисти по сандали, но докато Мичъл постепенно ги опознаваше по-добре през онова лято, установи, че не може да постави всички под общ знаменател. Имаше по-възрастни членове като семейство Петенгил, които се държаха хладно и протоколно и носеха обикновени дрехи без никакви украси. Единият от мъжете, с прошарена брада и тиранти, приличаше на Бърл Айвс. Джо Ямамото, преподавател по инженерна химия в университета „Рътгърс“, и съпругата му Джун бяха редовни посетители на молитвените срещи в единайсет. Управителката на местна банка Клер Рут беше ходила в квакерско училище; дъщеря й Нел работеше с деца с недъзи във Филаделфия. Боб и Юстейша Тавърн бяха пенсионери — Боб беше астроном любител, а Юстейша — бивша начална учителка, която пишеше гневни писма до издания като „Притибрук Пакет“ и „Трентониън“, в които докладваше за замърсяване на водоемите в района на Делауер вследствие изтичане на пестициди. Редовно идваха и външни гости — будисти, родом от Америка, дошли в града за участие в конференция, или пък студенти по теология.

Дори Волтер е одобрявал квакерите. Гьоте е бил техен почитател. Емерсън е казал: „Аз се чувствам по-скоро квакер, отколкото нещо друго. Вярвам в ненатрапчивия, кротък глас“. Седнал на пейката в дъното, Мичъл се опитваше да прави същото. Но беше трудно. Умът му беше прекалено зает да фантазира. Причината да не си е тръгнал досега от Притибрук беше, че Маделин настояваше да остане. Каза му, че се чувствала по-добре, когато той е наоколо. Погледна го, очарователно сбръчила чело, и се примоли: „Не си тръгвай. Трябва да ме спасиш от родителите ми“.

Двамата прекарваха дните почти неотлъчно един до друг. Седяха на верандата и четяха или пък отиваха до града на кафе или сладолед. Сега, когато Банкхед го нямаше, а Мичъл заемаше мястото му поне с физическото си присъствие, хроничното му лековерие започна да се засилва. Сред тишината на квакерските молитвени сбирки Мичъл си задаваше въпроси, като например дали това, че Маделин е омъжена за Банкхед, не е част от плана — план, който се бе оказал далеч по-сложен от първоначалните му очаквания. Може би той се появи в Ню Йорк точно навреме.

Всяка седмица, когато старейшините се ръкуваха, за да дадат знак, че срещата е приключила, Мичъл отваряше очи и осъзнаваше, че нито е успокоил ума си, нито е усетил подтик да говори. Излизаше край масата за пикник, където Клер Рут предлагаше сок и плодове, разменяше по някоя дума с хората и се връщаше обратно при неспирната драма в дома на семейство Хана.

Първите няколко дни след изчезването на Ленард всички бяха съсредоточили усилията си в откриването му. Алтън уведоми полицията — както в Ню Йорк, така и щатските власти, — но и от двете места му отговориха, че когато съпруг напусне съпругата си, това се квалифицира като личен избор и те не могат да назначат издирване. После Алтън позвъни на доктор Уилкинс в „Пен“. На въпроса дали е виждал Ленард психиатърът отговори, че е обвързан с лекарска тайна и не може да отговори. Това вбеси Алтън, който не само бе насочил Ленард към Уилкинс, но и плащаше за лечението. Все пак мълчанието на Уилкинс беше знак, че Ленард поддържа контакт с него и вероятно все още е някъде наоколо. Освен това показваше, че Ленард продължава да си пие лекарствата.

Тогава Мичъл позвъни на всичките си познати в Ню Йорк, за да разпита дали някой не е виждал или говорил с Банкхед. За два дни успя да се чуе с три момичета — Джеси Корнблум, Мери Стайлс и Бет Толивър, които твърдяха, че са го виждали. Според Мери се бил приютил в жилището на някой си (не му каза името) в бруклинския район ДЪМБО. Бил се обаждал на служебния телефон на Джеси толкова често, че накрая тя престанала да му отговаря. Бет вечеряла с него в едно заведение на Бруклин Хайтс и каза, че изглеждал тъжен заради провала на брака си. „Останах с впечатлението, че Мади е зарязала него“, добави тя. В продължение на седмица разполагаха само с тази информация, а после Филида се сети да позвъни на майката на Банкхед в Портланд и узна от Рита, че от два дни Ленард е в Орегон.

Филида описа този телефонен разговор като един от най-странните в живота й. Рита се държала сякаш не става въпрос за нищо кой знае колко важно — все едно са се разделили гаджета от гимназията. Според нея Маделин и Ленард били допуснали глупава грешка и Рита и Филида, като майки, трябвало да предвидят развоя на тази връзка още в самото й начало. Филида би си направила труда да възрази, ако не й стана недвусмислено ясно, че Рита е пила. Задържа разговора достатъчно дълго, за да изкопчи информацията, че след като е останал при майка си две нощи, Ленард е заминал в бунгало сред гората със свой стар приятел от училище, Годфри, и двамата планирали да прекарат там цялото лято.

В този момент Филида загуби самообладание.

— Госпожо Банкхед — започна тя, — хм, просто не знам какво да кажа! Маделин и Ленард са все още женени. Ленард е съпруг на дъщеря ми и мой зет, а вие ми казвате, че е заминал да живее в гората!

— Попитахте ме къде е. Аз ви отговорих.

— А не ви ли хрумна, че Маделин би искала да се информира по този въпрос? Не ви ли хрумна, че ние тук евентуално може да се тревожим за Ленард?

— Той замина едва вчера.

— И кога точно възнамерявахте да ни уведомите?

— Струва ми се, че тонът ви не ми харесва.

— Тонът ми няма никакво значение. Въпросът е следният: Ленард е заявил пред Маделин, че иска развод след едва два месеца брак. Сега двамата с бащата на Маделин се опитваме да разберем дали намеренията на Ленард са сериозни, дали решението му е взето в нормално състояние, или това е просто поредното проявление на болестта му.

— Каква болест?

— Маниакалната депресия!

Рита се изсмя бавно, дълбоко и гърлено.

— Ленард винаги е бил артистичен. Трябваше да стане актьор.

— Дали случайно не ви е оставил телефон за връзка?

— Не мисля, че има телефон в бунгалото. Условията са доста спартански.

— Мислите ли, че Ленард ще ви се обади в близко бъдеще?

— С него човек никога не знае. Не го бях чувала от сватбата, когато внезапно се появи на входната врата.

— Е, ако се чуете, бихте ли му предали да се обади на Маделин, която все още е негова законна съпруга? Ситуацията трябва да се изясни по един или друг начин.

— По този въпрос сме на едно мнение — отговори Рита.

След като установиха, че Банкхед не се намира в непосредствена опасност и най-вече, че съзнателно страни от съпругата си и нейното семейство, Алтън и Филида смениха курса. Мичъл ги засече да обсъждат нещо на четири очи в беседката, сякаш не искаха Маделин да ги чуе. Една сутрин, на връщане от разходка, ги изненада седнали в колата, както е паркирана в гаража. Не чу какво си говорят, но се досещаше. После една вечер, когато всички бяха излезли на верандата да изпият по аперитив, Алтън повдигна въпроса, който явно занимаваше него и Филида от известно време.

Минаваше девет и здрачът се сгъстяваше в тъмнина. Помпата на плувния басейн бръмчеше в клетката си, а съскащият звук се смесваше с песента на щурците, която се носеше от всички посоки. Алтън беше отворил бутилка айсвайн. След като наля на всички, той се настани до Филида на двуместната плетена градинска пейка и рече:

— Бих искал да свикам семейния съвет.

Кучето на съседите, стар немски дог, дочуло говор, предано излая три пъти, след което започна да души край долната част на оградата. Въздухът бе натежал от градинските аромати на цветя и билки.

— Въпросът, който искам да обсъдим на днешния съвет, е ситуацията с Ленард. След разговора на Фил с госпожа Банкхед…

— Ексцентричката — не се стърпя Филида.

— … съм на мнение, че трябва да преосмислим вариантите как ще продължим от тук нататък.

— Искаш да кажеш, как ще продължа аз — уточни Маделин.

Откъм дъното на двора басейнът продължаваше да пърпори. От една клонка пикира птиче, по-тъмно от нощното небе.

— С майка ти се питаме какво възнамеряваш да правиш.

Маделин отпи глътка вино.

— Не зная.

— Хубаво. Добре. Затова свиках този съвет. Така, първо предлагам да уточним всички възможности. После ще се опитаме да предвидим вероятния изход от всяка една възможност. След като го направим, можем да сравним резултатите и да вземем решение как би било най-добре да се постъпи. Съгласни ли сте?

Когато Маделин не отговори, Филида отсече:

— Съгласни сме.

— Така, както виждам нещата, Мади, имаш две възможности — продължи Алтън. — Първо: с Ленард се сдобрявате. Второ: не се сдобрявате.

— Не ми се говори за това сега.

— Просто ме изслушай, Мади. Да приемем хипотетично първия вариант. Допускаш ли, че е възможен?

— Може би да.

— Как така?

— Не знам. Всичко е възможно.

— Мислиш ли, че Ленард би се върнал сам?

— Казах, че не знам.

— Склонна ли си да отидеш до Портланд да го търсиш? Защото ако не знаеш дали Ленард ще се върне и не си склонна да отидеш да го потърсиш, бих казал, че шансовете да се сдобрите са доста малки.

— Може и да отида! — повиши тон Маделин.

— Добре. Разбрах — продължи Алтън. — Да предположим, че го направиш. Да кажем, че утре сутрин те изпратим за Портланд. И после какво? Как възнамеряваш да намериш Ленард? Дори не знаем къде е той. Но да речем, че го откриеш. Какво ще правиш, ако не иска да се върне?

— Не е Мади човекът, който трябва да предприема нещо — смръщи се Филида. — Ленард трябва да дойде тук и да й се моли на колене да го приеме обратно.

— Не ми се говори за това — повтори Маделин.

— Но, скъпа, налага се — упорстваше Филида.

— Напротив.

— Съжалявам, но наистина се налага! — настоя Филида.

През цялото време Мичъл седеше в плетения градински стол и пиеше вино. Семейство Хана явно бяха забравили, че е там, или го считаха за част от семейството и не се притесняваха, че ще ги види да се карат без задръжки.

Но Алтън се опита да свали напрежението.

— Нека за момент да оставим сдобряването настрана — продължи той по-меко. — Да приемем, че не сме на едно мнение по въпроса. Има още една възможност, която е доста по-директна. Така, да предположим, че с Ленард не се сдобрите. Само да предположим. Позволих си да говоря с Роджър Пайл…

— Казал си му? — изплака Маделин.

— Разчитам на неговата конфиденциалност — поясни Алтън. — И личното мнение на Роджър е, че в подобни ситуации, когато едната страна отказва контакт, най-доброто, което може да се направи, е да се анулира бракът.

Той млъкна. Облегна се на стола. Каза го. Изглежда заветната цел на Алтън още от самото начало беше да направи това изявление и сега, когато вече го бе направил, се отпусна.

Маделин се начумери.

— Анулирането е много по-просто от развода — продължи Алтън. — По ред причини. Прави брака невалиден. Сякаш никога не е имало брак. С анулирането не си разведена. Все едно никога не си била омъжена. А най-хубавото е, че за анулирането не е необходимо да присъстват и двете страни. Освен това Роджър провери законите на Масачузетс и се оказа, че анулиране се присъжда по следните причини. — Той ги изброи на пръстите си. — Първо: многоженство. Второ: импотентност от страна на мъжа. Трето: психическо заболяване.

Тук той спря. Песента на щурците сякаш се усили над тъмния двор, сякаш бе приказна лятна нощ, светулките присветкваха магически.

Тишината бе нарушена от трясъка на разбилата се в дюшемето на верандата чаша на Маделин. Тя скочи на крака.

— Влизам вътре!

— Мади, трябва да поговорим за това.

— Появи ли се проблем, тутакси тичаш при адвоката си!

— Е, добре че се обадих на Роджър за предбрачното споразумение, което ти не искаше да подпишеш — нетактично вметна Алтън.

— Точно така! — викна Маделин. — Слава богу, че не изгубих пари! Целият ми живот е съсипан, но поне не губя нищо от капитала си! Тук не ти е бордът на директорите, тате. Става въпрос за живота ми. — И тя избяга в стаята си.

Следващите три дни Маделин отказваше да се храни в компанията на родителите си.

Изобщо рядко слизаше на първия етаж. Което постави Мичъл в неловко положение. Понеже той единствен в къщата запазваше неутралитет, налагаше се да общува с всяка от враждуващите страни. Чувстваше се като Филип Хабиб — специалният американски пратеник в Близкия Изток, когото даваха по новините всяка вечер. Докато правеше компания на Алтън за коктейла, Мичъл гледаше как Хабиб се среща с Ясер Арафат, Хафез Асад или Ариел Шарон, снове напред-назад, предава съобщения, ласкае, принуждава, заплашва, насърчава и прави всичко по силите си да предотврати избухването на разрушителната война. След втория джин тоник на Мичъл му дойде музата за сравнения. Барикадирана в спалнята си, Маделин олицетворяваше Организацията за освобождение на Палестина, скрита в Бейрут, излизаше колкото да пусне някоя бомба на долния етаж. Алтън и Филида, които държаха останалата част на къщата под свой контрол, бяха израелците — непримирими и по-добре въоръжени, решени да установят протекторат в Ливан и да вземат решения вместо самата Маделин. По време на мисиите си до скривалището на Маделин и обратно Мичъл изслушваше оплакванията й. Тя твърдеше, че Алтън и Филида никога не са харесвали Ленард. Не искали тя да се омъжва за него. Вярно, отнасяли се добре с него след кризата му и никога не споменали думата развод, докато Ленард не я изрекъл първи. Но сега Маделин чувстваше, че родителите й тайничко се радват, че Ленард го няма, и искаше да ги накаже заради това. Събрал възможно най-пълна информация за състоянието на Маделин, Мичъл слизаше обратно долу на съвещание с Алтън и Филида. Според него те съчувстваха на Маделин много повече, отколкото тя си даваше сметка. Филида се възхищаваше на верността й към Ленард, но смяташе, че няма надежда да се съберат.

— Маделин си вярва, че може да спаси Ленард — коментира тя. — Но истината е, че той или не може, или не иска да бъде спасен.

Алтън вкара повече твърдост, като заяви, че Маделин трябва да „минимизира загубите“, но продължителните мълчания между репликите, както и скованите отливания от чашата докато по телевизията Хабиб пристъпваше уморено с карираните си панталони по поредния пуст плац, красноречиво показваха колко страда за дъщеря си. Мичъл следваше примера на дипломатите и си изиграваше картите, като оставяше всяка от страните да освободи напрежението, докато накрая го помолят за съвет.

— Какво трябва да направя според теб? — попита го Маделин три дни след като избухна срещу Алтън.

Ако му бе задала този въпрос преди партито на Шнайдър, отговорът нямаше да го затрудни. Би й казал: „Разведи се с Банкхед и се омъжи за мен“. Дори сега, като се има предвид, че Банкхед очевидно не желаеше да бъде женен и бе изчезнал сред пустошта на Орегон, шансовете за сдобряване на двамата бяха минимални. Как да запазиш брака си с човек, който очевидно не желае да сте женени? Но след разговора им онази вечер отношението на Мичъл към Банкхед се бе променило значително и сега той — смущаващо — изпитваше някакво подобие — на съчувствие и даже симпатия към някогашния си съперник.

Колкото и да е изненадващо, темата на дългия им разговор в спалнята на Шнайдър беше религията. Още по-изненадващо, именно Банкхед отвори темата. Като за начало, спомена курса по вероучение, на който бяха ходили и двамата. Каза, че бил впечатлен от доста от нещата, които Мичъл говорел в час. После го заразпитва за личните му религиозни предпочитания. Изглеждаше едновременно настървен и безразличен. Във въпросите му прозираше отчаяние, силно и парливо като тютюна от цигарите, които свиваше една след друга в хода на разговора. Мичъл му разказа каквото можа. Сподели личен опит с разнообразни религиозни преживявания. Банкхед слушаше с интерес и попиваше всяка дума. Изглеждаше готов да приеме каквато и да е помощ, която Мичъл би могъл да му предложи. Попита Мичъл дали медитира. И дали ходи на църква. След като Мичъл му разказа надълго и нашироко всичко, полюбопитства на какво се дължи интересът на Банкхед. И тогава Банкхед го изненада за пореден път:

— Можеш ли да пазиш тайна? — Макар да не се познаваха, макар в някои отношения Мичъл да бе най-неподходящият човек, пред когото Банкхед да иска да се изповядва, той сподели с Мичъл едно свое скорошно преживяване, докато бил в Европа, което променило начина му на мислене. Разказа му, че бил на плажа, посред нощ. Зяпал звездното небе и внезапно усетил, че може да се издигне в космоса, ако поиска. Не го бил разказвал на никого, защото по онова време не бил съвсем с ума си и никой нямало да му повярва. Но въпреки всичко в мига, в който мисълта му минала през ума, то се случило: внезапно се озовал в космоса, носел се край Сатурн.

— Не приличаше на халюцинация — обясни Банкхед. — Искам да го подчертая дебело. Имах чувството, че изживявам най-кристалночистия момент в своя живот.

В продължение на минута — или на десет минути, или на час, той не знаеше точно — се носел около Сатурн, разглеждал пръстените му, усещал върху лицето си топлината, излъчваща се от планетата, а после се върнал на Земята, на плажа, в свят, пълен с проблеми. Банкхед твърдеше, че никога досега не бил имал такова вдъхващо благоговение и страхопочитание видение (или каквото там се нарича). Усещането било „религиозно“. Попита Мичъл какво според него е станало. Дали да възприема преживяването като религиозно, при положение че така му се сторило, или след като в онзи конкретен момент не бил с всичкия си, не бива да го нарича така? И ако не бива, защо тогава толкова го било омагьосало?

Мичъл отговори, че доколкото самият той е запознат, мистичните преживявания имат значение, защото променят начина, по който човек възприема реалността, и то само ако това променено възприятие води до промяна в поведение и действия — като овладяване на егото.

В този момент Банкхед запали още една цигара.

— За това става дума и при мен — добави той с по-тих, поверителен глас. — Готов съм да направя „скока“ на Киркегор. Сърцето ми е готово. Мозъкът ми е готов. Но краката не се подчиняват. Мога да повтарям „скочи“ по цял ден. Нищо не става.

След това лицето на Банкхед бе придобило тъжно изражение и той някак се отнесе. Взе си довиждане и излезе от стаята.

Този разговор промени отношението на Мичъл към Банкхед. Вече не беше способен да го мрази. Онази част от Мичъл, която би се зарадвала на психическия срив на Банкхед, вече не функционираше. По време на целия разговор Мичъл изпита онова, което бяха изпитвали толкова, много хора преди него — невероятно удовлетворяващата прегръдка на сведущото и изцяло отдадено внимание от страна на Банкхед. Мичъл почувства, че при други обстоятелства двамата с Ленард Банкхед биха могли да бъдат най-добри приятели. Разбра защо Маделин се е влюбила и защо е решила да се омъжи за него.

Пък и Мичъл не можеше да не уважава Банкхед за стореното. Не беше изключено да се излекува от депресията; даже при наличие на достатъчно време, беше повече от вероятно да се случи. Банкхед беше умно момче. Щеше да успее да се вземе в ръце. Но успехите му нямаше да бъдат постигани лесно. Болестта винаги щеше да хвърля сянка върху тях. Банкхед се опитваше да спести на Маделин всичко това. Предстоеше му много работа, докато оправи нещата, и искаше да се пребори сам, с минимум косвени вреди.

И така, лятото си вървеше. Мичъл все още живееше у семейство Хана и предприемаше дълги разходки до Молитвения дом. Всеки път, щом намекнеше, че е време да си върви, Маделин го умоляваше да остане още малко, и той оставаше. Дийн и Лилиън не разбираха защо синът им не се е прибрал направо вкъщи, но изпитваха облекчение, че вече не е в Индия и това им помагаше да проявят достатъчно търпение и да почакат да го видят.

Юли плавно премина в август, а Банкхед още не се беше обадил. Един уикенд Кели Трауб дойде до Притибрук и остави на Маделин ключовете за новия апартамент. Съвсем бавно, по мъничко всеки ден, Маделин бе започнала да опакова багаж, който възнамеряваше да вземе със себе си в Манхатън. С къса поличка за тенис и бюстие, Маделин ровичкаше из шкафовете в напеченото таванско помещение, гърбът и раменете й блестяха от пот, а тя избираше мебели, стъкларии и джунджурии, които да прати в Манхатън. Обаче почти не се хранеше. Обземаха я пристъпи на плач. Имаше нужда отново и отново да преживява поредицата от събития, като се започне с медения месец и се стигне до купона у Шнайдър — сякаш можеше да отсее някакъв момент, в който, ако бе постъпила другояче, не би се стигнало дотук. Просветваше й единствено когато на гости й идваше някоя от старите й приятелки. С тях — колкото по-отрано се познаваха, толкова по-добре; най-много се радваше на няколко момичета от Лорънсвил с имена като Уийзи — Маделин като че ли успяваше да се превърне отново в момичето, което е била някога. Заедно ходеха в града на шопинг. Прекарваше часове наред в пробване на дрехи. Вкъщи лежаха край басейна и събираха тен, докато четяха списания, а междувременно Мичъл се оттегляше на верандата на сянка и ги гледаше отдалеч, едновременно изпълнен с желание и погнуса, точно както някога в гимназията. Понякога, когато на Маделин и приятелките й им ставаше скучно, се опитваха да го изкушат да поплува с тях, и тогава той оставяше своя Мъртън и заставаше край басейна, като полагаше неимоверни усилия да не зяпа как полуголото тяло на Маделин се плъзга във водата.

— Хайде, Мичъл, ела! — умоляваше го тя.

— Нямам бански.

— Обуй си къси панталони.

— Не нося къси панталони.

После момичетата от Лорънсвил си тръгваха и Маделин отново ставаше умна и интелигентна; ставаше самотна, без късмет и интровертна като гувернантка. Настаняваше се при Мичъл на верандата, където я очакваха затоплени от слънцето книги и изстудено кафе.

Сегиз-тогиз с течение на времето Алтън или Филида се опитваха да придумат Маделин да вземе решение за бъдещето си. Но тя непрекъснато ги отблъскваше.

Наближи септември. Маделин си избра семинарите, които щеше да посещава през есенния семестър — единият за романа през XVIII век („Памела“, „Клариса“, „Тристрам Шанди“), а другият — за романите в три тома през призмата на постструктурализма, с преподавател Джером Шилтс. Оказа се, че Маделин ще бъде от първия випуск на Колумбийския университет, в който се приемат жени за магистратура — това й се стори добър знак.

Колкото и да й се искаше Мичъл да остане покрай нея, колкото и близки да си бяха станали онова лято, тя с нищо не показа, че чувствата й към него са се променили значително. Да, държеше се по-свободно, преобличаше се пред него, като казваше само: „Не гледай“. И той не гледаше. Извръщаше поглед и слушаше как тя се съблича. Виждаше му се нечестно да се опита да я сваля. Все едно да се възползва от тъгата й. Последното, което й трябваше в момента, бе някой да тръгне да я задява.

Една съботна вечер, късно, както четеше в леглото, Мичъл чу да се отваря вратата към таванското. Маделин се качи в стаята му. Но вместо да приседне на леглото му, тя само си подаде главата в рамката и рече:

— Искам да ти покажа нещо.

Изчезна. Мичъл чакаше търпеливо, докато тя сновеше из тавана и разместваше кашони. Няколко минути по-късно се появи обратно с кутия за обувки в едната ръка. В другата държеше университетско списание.

— Ето! — възкликна и му го подаде. — Получи се днес.

Беше брой на „Джайнейт Ривю“ с редактор М. Майерсън и публикация от някоя си Маделин Хана. Заглавието гласеше. „Надявах се да ме попиташ: някои размишления върху брачната фабула“. Беше страхотно да го види, макар че две от страниците бяха разместени при печата. Маделин за първи път от месеци насам изглеждаше толкова щастлива. Мичъл я поздрави, а тя се приближи, за да му покаже съдържанието на кутията за обувки, потънала в прах. Маделин бе попаднала на нея в един от шкафовете, докато опаковаше нещата си за Манхатън. Стоеше скрита там от почти десет години. На капака с черно мастило пишеше: „Комплект за оцеляване за девойки“. Маделин му разказа как Алуин й го бе подарила за четиринайсетия й рожден ден. Показа на Мичъл всичко, което беше вътре: топчетата за вагинална стимулация, релефният презерватив за допълнителна стимулация, пластмасовият наустник и разбира се, дехидратираният член, който вече почти не се разпознаваше. Франзелата беше нагризана от мишки. По някое време Мичъл се престраши да направи онова, за което не му достигна смелост, когато беше на деветнайсет.

— Трябва да вземеш всичко това в Ню Йорк със себе си. Точно това ти е нужно.

А когато Маделин го погледна, той се пресегна и я придърпа на леглото.

Скоростта, с която се развиха нещата от този момент нататък, не даде на Мичъл възможност да изпита непосредствена наслада. Докато събличаше един по един катовете дрехи на Маделин, бе изправен пред веществеността на неща, които отдавна си бе представял. Между двамата се усещаше неловко напрежение, поради което след известно време всичко започна да им се струва нереално. Това, което целуват устните му, наистина ли са гърдите на Маделин, или е нещо, за което е мечтал или мечтае в момента? Ако тя стои пред него от плът и кръв, защо липсва всякакъв аромат, защо изглежда така далечно? Той направи всичко по силите си, прояви упорство. Мушна глава между краката на Маделин и отвори уста, като че да запее, но мястото беше някак негостоприемно, а откликът й прозвуча странно отдалеч. Почувства се адски самотен. Всичко това не толкова разочарова Мичъл, колкото го обърка. В един момент, докато си играеше със зърното му, Маделин простена:

— Наистина е наложително да започнеш да ползваш дезодорант, Мичъл. — И малко след това заспа.

Птиците го събудиха рано и той осъзна, че е първият ден. Облече се бързо, целуна Маделин по бузата и се отправи към Молитвения дом. Пътят криволичеше из квартала на семейство Хана, сред големи стари къщи, през безнадеждно старомодния Притибрук, с площада и статуята на Джордж Вашингтон, изобразен как прекосява река Делауер (отстояща на около двайсет и пет километра), след което се спускаше през потънали в зеленина улици и покрай игрище за голф, докато накрая градът свършваше и започваше бойното поле. Пейзажът се нижеше край Мичъл сякаш прожектиран на екран. Той беше прекалено щастлив, за да се почувства част от него, и макар да вървеше, струваше му се, че стои на едно място. Непрекъснато поднасяше длани към носа си, за да вдиша аромата на Маделин. Но и той бе по-слаб, отколкото би му се искало. Мичъл съзнаваше, че предната нощ не се любиха по най-перфектния начин — всъщност дори не можеше да се каже, че беше сносно, — но разполагаха с цялото време на света, за да оправят нещата.

Ето защо, за да засвидетелства преданост, Мичъл се отби в първата аптека и си купи сух дезодорант против изпотяване. Носеше хартиения плик с покупката по целия път до Молитвения дом и щом седна, го остави в скута си.

Денят се очертаваше горещ. Това беше причината на молитвената среща в седем да се съберат повече хора — гледаха да дойдат по хладно. Повечето приятели вече се бяха оттеглили вътре в себе си, но Джо и Джун Ямамото, които бяха с отворени очи, кимнаха за поздрав.

Мичъл седна, затвори очи и се опита да освободи ума си. Но беше невъзможно. През първите петнайсет минути не можеше да мисли за друго, освен за Маделин. Припомняше си какво е усещането да я държи в ръцете си, какви звуци издаваше тя. Чудеше се дали би го поканила да се нанесе заедно с нея на „Ривърсайд Драйв“. А може би щеше да е по-добре да си наеме самостоятелен апартамент някъде наблизо и да го карат по-кротко? Независимо от всичко, трябваше да се прибере до Детройт, за да се види с родителите си. Но пък не се налагаше да остава там задълго. Можеше да се върне в Ню Йорк, да си намери работа и да види какво ще стане.

Уловеше ли се, че мисли по тази тема, лекичко се опитваше да насочи вниманието си в друга посока.

За известно време успя да постигне някаква дълбочина. Вдишваше и издишваше, вслушваше се заедно с останалите, които също се вслушваха. Но днес имаше нещо различно. Колкото повече се замисляше, толкова повече се тревожеше. Вместо предишното щастие, дълбоко у себе си усещаше нещо тревожно, като че ли подът пропадаше пред него. Не можеше да каже със сигурност дали това е вътрешното проявление на светлината. Макар квакерите да вярваха, че Христос се явява всекиму без посредници, както и че всеки може да получи просветление, нещата, които Мичъл виждаше, не бяха просветление от вселенска важност. И все пак, едно кротичко, тънко гласче му говореше, но той не желаеше да го чуе. Внезапно, докато все още беше във връзка с вътрешното си аз и можеше да погледне обективно на положението, Мичъл разбра защо усещането да се люби с Маделин е било толкова странно неудовлетворяващо. Просто защото Маделин не идваше при Мичъл, а само напускаше Банкхед. След като цяло лято се бореше с родителите си, Маделин най-накрая прие необходимостта от анулиране. И именно за да се увери в правотата на решението си се бе качила в таванската стая на Мичъл.

Той беше нейният комплект за оцеляване.

Истината се вля в него като светлина и ако някой от приятелите наоколо забеляза Мичъл да си бърше сълзите, не го показа.

През последните десетина минути той плака — възможно най-тихо. В един момент гласът му пошепна, че Мичъл не само никога няма да живее с Маделин, но и никога нямаше да отиде в семинария. Не беше ясно какво ще прави с живота си, но нямаше да бъде нито монах, нито пастор, нито дори учен. Гласът го подтикваше да пише на професор Рихтер, за да му го каже.

Но това беше цялото прозрение, което му отпусна Светлината, защото едва минута по-късно Клайд Петенгил се ръкува със съпругата си Милдред и в следващия момент всички в дома се здрависваха.

Отвън Клер Рут бе сервирала мъфини и кафе на масичката за пикник, но Мичъл не остана да си поговорят. Отправи се по пътеката покрай квакерското гробище, където върху паметниците нямаше имена.

Половин час по-късно влезе през входната врата на улица „Уилсън“. Чу Маделин да се движи в стаята си и тръгна нагоре по стълбите към нея.

Когато той влезе в стаята й, Маделин отмести поглед и гледа встрани достатъчно дълго, за да може Мичъл да се увери в онова, което интуицията му подсказваше.

Не позволи нещата да станат още по-неловки и изстреля бързо:

— Знаеш ли какво писмо ти изпратих? От Индия?

— Онова, което така и не получих?

— Точно. Спомените ми за него са малко откъслечни, обясних ти защо. Но в края му имаше една част, в която ти обяснявам, че искам да те питам нещо, но трябва да е очи в очи.

Маделин изчака.

— Става дума за литература.

— Добре.

— Сред книгите, които си прочела, за да подготвиш дипломната си работа и статията — Остин, Джеймс и останалите, — има ли поне един роман, в който главната героиня се омъжва за погрешния мъж, осъзнава го, после се появява другият ухажор, който е бил влюбен в нея през цялото време, и двамата се събират, но накрая този ухажор осъзнава, че въпросната жена изобщо не иска да се жени повторно, че има много по-важни неща, за които да мисли в живота си? И в крайна сметка мъжът изобщо не й предлага, макар все още да я обича? Има ли книга с такъв край?

— Не — отвърна Маделин, — не мисля, че има.

— А струва ли ти се убедително? Като край на историята?

Той погледна Маделин. Може би не беше чак толкова специална. Да, беше неговият идеал, но все пак ранната му идея за идеал, пък и щеше да я превъзмогне с времето. Мичъл й се усмихна малко глуповато. Чувстваше се по-уверен в себе си, сякаш можеше да направи нещо добро за този свят.

Маделин седна върху един от кашоните. Лицето й изглеждаше много по-замислено от обикновено, а и по-състарено. Тя присви очи, сякаш се опитваше да фокусира по-добре.

По улицата премина бус, разтресе къщата, съседският немски дог дрезгаво залая след него.

А Маделин все още се взираше с присвити очи, сякаш Мичъл вече беше далеч, докато накрая се усмихна с благодарност и отговори:

— Да.

[1] Квакерите наричат своите дни първи ден, втори ден и така нататък до седми. Те провеждат своите религиозни събирания не в неделя, а в първия ден. Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.